Philip Kerr

SI ELS MORTS

NO RESSUSCITEN

Traducció d’Esther Roig

A Caradoc King

«De què em serviria haver lluitat amb feres a Efes,
si només hagués estat per motius humans? Si els morts
no ressusciten, mengem i beguem, que demà morirem!»

Corintis 15, 32

PRIMERA PART
BERLÍN, 1934

1

Era la mena de brogit que sents de lluny i prens per una altra cosa: una barcassa de vapor ronyosa esbufegant al riu Spree; el canvi de via d’una locomotora lenta sota la immensa teulada de vidre de l’estació d’Anhalter; l’alè calent i impacient d’un drac enorme, com si un dels dinosaures de pedra del zoo de Berlín hagués cobrat vida i ara pugés mandrosament per Wilhelmstrasse. No sonava gens musical fins que t’adonaves que era una banda de música militar, però fins i tot així era una música massa mecànica per semblar feta per l’home. De cop, l’ambient es va inundar amb el so dels platerets i el dring del xilòfon portàtil, i al final ho vaig veure: un destacament de soldats marxant com si la seva intenció fos donar feina als adobacamins. Només de veure’ls em feien mal els peus. Avançaven marcant el pas com uns autòmats, amb les carrabines Mauser penjades de l’espatlla esquerra, els braços drets i musculats gronxant-se amb una exactitud de pèndol entre el colze i la sivella del cinturó, que duia una àliga gravada en relleu, els caps ben alts encasquetats en acer gris i els pensaments, suposant que en tinguessin, ocupats amb insensateses sobre un home, un líder, un imperi... amb Alemanya!

La gent es parava a mirar i saludar l’embussament de banderes i estendards nazis que portaven els soldats: una autèntica merceria de roba de cortina vermella, negra i blanca. N’hi havia que venien corrent, pletòrics d’entusiasme patriòtic per saludar també. La gent portava els nens a collibè o els feia passar per entre les cames d’un policia perquè no es perdessin res. Només l’home que tenia al costat meu semblava tot menys entusiasmat.

—Faci’m cas —va dir—. Aquest idiota tocat de l’ala d’en Hitler té la intenció de tornar a entrar en guerra amb Anglaterra i França. Com si no haguéssim perdut ja prou homes l’última vegada. Tots aquests desplegaments em posen malalt. Potser sí que Déu va inventar el diable, però va ser Àustria qui ens va donar el Líder.

L’home que deia això tenia la cara del Golem de Praga i el cos com un barril de cervesa. Duia una jaqueta de pell curta i una gorra amb una visera que li sortia directament del front. Tenia orelles d’elefant indi, un bigoti com una escombreta de vàter, i més sotabarbes que cèrcols en un bocoi. Ja abans que llancés la punta del cigarret a la banda de música i encertés el bombo, s’havia fet un buit al voltant d’aquell comentarista imprudent, com si encomanés una malaltia mortal. Ningú no volia ser-hi a prop quan aparegués la Gestapo amb la seva idea de tractament.

Em vaig girar i vaig baixar ràpidament per Hedemannstrasse. Feia bo tot i que érem a finals de setembre, quan la paraula «estiu» em feia pensar en una cosa preciosa que aviat oblidaria. Com llibertat i justícia. «Alemanya desperta!» era l’eslògan en boca de tothom, però a mi em semblava que el que fèiem era avançar marcant el pas automàticament cap a un desastre horrible i encara desconegut. Això no vol dir que fos prou idiota per dir-ho en públic, i encara menys quan em pogués sentir un desconegut. Tenia principis, sens dubte, però també tenia dents.

—Ei, tu —va dir una veu darrere meu—. Para un moment, que vull parlar amb tu.

Vaig continuar caminant, i el propietari de la veu no em va atrapar fins a Saarlandstrasse —abans Königgrätzerstrasse, fins que els nazis van decidir que ens calia recordar el tractat de Versalles i la injustícia de la Lliga de les Nacions.

—Que no m’has sentit? —va dir.

Em va agafar per l’espatlla, em va empènyer contra una columna de publicitat i em va ensenyar una placa oficial de bronze que duia a la mà. No estava gaire clar si era de la policia criminal estatal o local, però, pel que jo sabia de la nova policia prussiana de Hermann Goering, només els graus més baixos portaven a sobre xapes de cervesa de bronze. No hi havia ningú més a la vorera, i la columna de publicitat ens tapava de la vista dels que passaven pel carrer. Tampoc no és que hi haguessin gaires anuncis enganxats. Ara mateix, la publicitat només és un rètol que diu que un jueu no pot trepitjar la gespa.

—No —vaig dir.

—Aquell home que ha parlat amb deslleialtat del Líder. Deus haver sentit el que ha dit. Estaves just al costat seu.

—No recordo haver sentit res de deslleial sobre el Líder —vaig dir—. Jo estava pendent de la banda.

—Llavors, per què te n’has anat tan de pressa?

—M’he recordat que havia quedat.

El policia es va posar una mica vermell. No era una cara agradable. Tenia els ulls foscos i enigmàtics, una boca rígida i burleta, i una mandíbula força prominent. Era una cara que no havia de témer gens la mort perquè ja semblava una calavera. Si en Goebbels hagués tingut un germà més alt i més rabiosament nazi que ell mateix, ben bé podria haver estat aquell home.

—No et crec —va dir el policia, i fent petar els dits amb impaciència, va afegir—: El carnet d’identitat, sisplau.

El «sisplau» va ser educat, però igualment no tenia cap ganes d’ensenyar-li la meva identificació. La secció vuit de la pàgina dos detallava la meva professió per formació i per ofici. I com que ja no era policia sinó empleat d’un hotel, era el mateix que dir-li que no era nazi. Encara pitjor. Un home que s’havia vist obligat a abandonar el cos de policia de Berlín per la seva lleialtat a l’antiga República de Weimar podria ser perfectament la mena de persona que fa veure que no ha sentit que algú parlava amb deslleialtat del Líder. Si és que allò era deslleialtat. Però sabia que segurament el policia m’arrestaria només per esguerrar-me el dia, i un arrest podia molt bé significar dues setmanes en un camp de concentració.

L’home va tornar a fer petar els dits i va girar el cap, gairebé avorrit.

—Vinga, vinga, no em facis perdre el temps.

D’entrada, em vaig mossegar el llavi, irritat de trobar-me una altra vegada atropellat no sols per aquell policia amb cara de cadàver sinó per tot l’estat nazi. M’havien fet deixar la feina de detectiu amb alt rang a la KRIPO —una feina que m’encantava— i m’havien fet sentir com un pària a causa de la meva adhesió a l’antiga República de Weimar. La República havia comès molts errors, però almenys era democràtica. I des que havia desaparegut, Berlín, la ciutat on jo havia nascut, era irreconeixible. Abans era la ciutat més liberal del món. Ara s’havia convertit en un escenari per a les desfilades militars. Les dictadures sempre fan patxoca fins que algú et comença a donar ordres.

—Que ets sord! Ensenya’m el carnet d’una vegada! —El policia va tornar a fer petar els dits.

La meva irritació es va convertir en ràbia. Vaig ficar la mà esquerra a l’americana buscant el carnet, i em vaig girar suficientment per amagar la mà dreta que estava tancant en un puny. I quan li vaig clavar a l’estómac, vaig deixar-hi caure tot el meu pes.

Li vaig pegar massa fort. Massa fort i amb ganes. El cop li va treure tot l’aire de dins i encara més. Si pegues un home a l’estómac d’aquesta manera, el cop li dura una bona estona. Vaig aguantar el cos inconscient del policia un moment i després el vaig arrossegar cap a la porta giratòria de l’hotel Deutscher Kaiser. La meva ràbia es començava a transformar en alguna cosa més semblant al pànic.

—Em sembla que aquest home ha patit un atac —vaig dir a l’estranyat porter, i vaig dipositar el cos del policia en una butaca de pell—. On són els telèfons? Trucaré a una ambulància.

El porter va senyalar un racó passada la recepció.

Vaig afluixar la corbata del policia per dissimular i vaig fer com si anés cap al telèfon. Però tan bon punt vaig tombar la cantonada, vaig sortir per una porta de servei, vaig baixar unes escales i vaig sortir de l’hotel a través de la cuina. Vaig anar a parar a un carreró que donava a Saarlandstrasse, i em vaig dirigir corrents a l’estació d’Anhalter. Primer vaig pensar en la possibilitat de pujar a un tren. Després vaig veure un túnel de metro que unia l’estació amb l’Excelsior, que era el segon hotel de més categoria de Berlín. A ningú no se li acudiria anar-me a buscar allà. No pas tan a la vora d’una via de fugida tan evident. A més a més, a l’Excelsior hi havia un bar excel·lent. No hi ha res com deixar inconscient un policia perquè et vingui set.