Per a Michael Scrivener

i Mary Ann Simmons.

I per a Ross Pudaloff.

«Vaig somiar que tenia un desig:

Semblava que veia les condicions de la meva vida,

en un escenari lluminós: com podia canviar,

com podia no fer-ho: l’origen de la necessitat,

i de l’elecció.»

frank bidart, «Golden State»

PRIMERA PART

1

Era insuportable, un d’aquells joves genis, tot nervi i cervell.

Abans de coneixe’l en persona, vaig sentir les històries. Em van dir que era aberrant (anormal és un adjectiu massa simple per aplicar-lo a ell), un savi genial amb un gran ventall d’afectacions. Estava condemnat al pensament performatiu públic. Quan els seus amics de la universitat gandulejaven a la cantina, prenent cafè i parlant sobre Nietzsche, ell xarrupava el te amb un terròs de sucre i soscavava els seus arguments amb citacions de Fichte. Les citacions, però, no es trobaven en els llibres on ell deia que eren. No es trobaven enlloc.

Feia una cirurgia intel·lectual amb unes distincions absolutament subtils. Als dinou anys, durant les vacances de Setmana Santa, es va dedicar a passejar per Prospect Park amb un bastó i un barret. Fins i tot els coloms se’l miraven. Les platges de Florida, o la nuesa en la seva forma física, o la vulgaritat de divertir-se, no estaven fets per a ell. No es canviava gaire sovint de roba, preferia portar la mateixa camisa fins que quedava visiblement gastada. Duia a sobre l’olor de bohèmia passada de moda. Era lleig. Els seus professors el temien. De vegades, quan pensava, semblava que recitava pregàries com un jueu ortodox.

Era expert en cultura clàssica i popular. Per exemple, argumentava que després de l’escena de la dutxa de Psicosi, de Hitchcock, Marion Crane no està morta, però tampoc no està no-morta, perquè l’iris de l’ull està contret en aquell primer pla gegant que es combina amb el primer pla del desguàs de la dutxa. Els iris dels morts estan dilatats. Els seus no. Per tant, en algun sentit, ella encara és viva, malgrat que la sang li surt brollant de les ferides.

Quan Norman Bates arrossega el cos de Marion Crane, embolicat amb la cortina de la dutxa, per dipositar-lo al maleter del cotxe i fer-lo desaparèixer, creuen el llindar de la porta com si fossin una parella acabada de casar, però mirat al revés, a la inversa, són un transvestit psicòtic i una dona assassinada sortint de l’habitació després de consumar alguna cosa. El geni no s’aturava per explicar en què consistiria possiblement un matrimoni a l’inrevés amb aquella parella, quina hauria estat possiblement la seva causa mortal compartida. Amb ell, havies de considerar aquest tipus de categories amb molt de compte i evocar-les per tu mateix, sol, més tard, estirat al llit, amb insomni.

Aquí he de fer una maniobra complicada, perquè estic implicat en tot el que va passar. La lògica de la meva maniobra quedarà aclarida abans que la meva història s’acabi. M’he de convertir a mi mateix en un ell i posar-me un insípid nom protestant anglosaxó. Qualsevol farà el fet sempre que el nom dugui cap a una mena d’anonimat. El cognom que em posaré serà Mason. I ara és necessari un nom que passi igualment desapercebut. Ja el tinc: Nathaniel. Doncs aquest sóc jo, Nathaniel Mason. Una vegada em va dir que el nom «Nathaniel» estava maleït, de la mateixa manera que ho estaven «Ahab», «Judes» i «Lee Harvey», i que la meva imaginació havia estat enverinada en el seu origen pel nom amb el qual la gent m’anomenava.

—O també podria ser, mira, que la teva imaginació es vagi arrossegant com un algoritme discontinu —va dir—, i això precisament no seria pas tan dolent, si poguessis trobar un altre algoritme a l’horitzó de, mmm, de les teves limitacions.

Ell era Jerome Coolberg. Un nom ridícul, no fictici i que no havia inventat ell, el nom d’un home gran, algú que tentineja per Prospect Park amb un bastó. Mai ningú no li deia «Jerry». Sempre era en «Jerome» o en «Coolberg». Ell insistia en tots dos perquè fossin visibles i perquè, com a noms, eren tan antiquats com un abric de llana brut. Malgrat això, igual que el seu barret, el nom semblava agafat d’un lloc qualsevol. Tot en ell tenia una càrrega il·lusòria però elèctrica i potent. Però aquella electricitat era estàtica i no anava enlloc, malgrat que podia lesionar i ferir. Amb il·lusòria vull dir que era un lladre. I el que intentava fer era robar ànimes, inclosa la meva. Semblava com si no tingués una identitat pròpia. Arran d’aquesta ferida, va sagnar fins a la mort, com Marion Crane, tot i que per a ell la mort no era fatal.

2

En una nit freda de tardor a Buffalo, Nova York, la pluja ha disminuït fins a convertir-se en un simple plugim al·lucinant sota els fanals, i Nathaniel Mason s’ha tret les sandàlies i les duu en una mà, mentre amb l’altra subjecta un paquet de sis cerveses iroqueses clavades a l’estómac com si fossin una bossa marsupial. Avança a través del parc anònim en direcció a una festa l’adreça de la qual li havien donat per telèfon una hora abans uns aspirants a savis simpàticament beguts. A Richmond? Algun lloc a prop de Richmond. O Chenango. Aquells joves de la seva edat, estudiants de postgrau com ell, s’havien reunit per beure i alternar en una d’aquelles velles i gegantines cases del barri, ara subdividides en apartaments. Som a principis de la dècada de 1970, dies d’amargor eufòrica i de fúria alegrement eloqüent, juntament amb una por inefable. El Live Against Death és a totes les prestatgeries de llibres.

El traçat dels carrers disposat de manera impossible desafia la lògica. Els mapes no serveixen de res. En Nathaniel s’ha perdut, perquè és nou en la irregularitat barroca d’aquesta ciutat. Té l’adreça de l’apartament escrita en un tros de paper a la mà dreta, la mà que també subjecta la cervesa, mentre intenta llegir les direccions i els noms dels carrers. L’edifici (o la casa, no sap exactament què és) que busca és en algun lloc a prop del Kleinhans Music Hall, al nord o al sud, perquè les direccions són contradictòries. Els cabells llargs li tapen els ulls mentre es mira amb atenció aquella adreça absurda.

La ciutat, tal com va dir un habitant ben enginyós, desprèn la fosforescència de la decadència. Buffalo funciona amb peces de recanvi. La planificació urbana és una broma; les cases residencials són al costat de tallers i empreses de netejaparabrises i, tot i el vent moderat, l’aire miasmàtic fa pudor de cables cremats i de suor. Les escombraries s’apilen a la vista. El que es veu aquí pertot arreu és el noble desballestament del declivi industrial. Els vells edificis de pisos s’apinyen els uns contra els altres, i els seus totxos col·lideixen amigablement. En Nathaniel, mentre camina descalç pel minúscul parc tot subjectant la seva cervesa, les sandàlies i l’adreça, s’imagina una ciutat d’aquest tipus abandonada per la gent normal i conquerida per radicals i estudiants i intel·lectuals com ell —melvillians, hawthornians, shakespearians, joves hegelians—, els quals comprenen els misteris i les metàfores de finalitat, la poesia d’ultimisme, d’extremitud —l’arquitectura aquí és poques vegades fin d’alguna cosa, i encara menys de siècle, certament—, que són capaços, aquests joves, de capgirar una ruïna. Les seves ments joves, subtilment productives, podrien convertir qualsevol cosa, incloent-hi aquesta ciutat, en una genialitat. El verí es torna, com per art de màgia, en un antídot. Amb els recursos de la imaginació, la decadència, i la nit, construeixen una nova economia, aquests joves, mai abans vista.

La ingenuïtat criminal d’aquestes idees el diverteix. Per què no ser criminalment ingenu? L’ambició requereix arrogància. I l’idealisme també. Per què no viure en un estat de contradicció històrica? Quin possible mal pot haver-hi en aquest tipus de narcisisme intel·lectual, en l’actitud faustiana de superar una reforma radical?

Fins i tot els noms de llocs de l’interior de Nova York semblen dissenyats per al patetisme i la comèdia transformadors: «Parkside», quan realment no hi ha cap parc, sinó carrers i cementiris en honor del tretzè president, Millard Fillmore, més conegut per haver introduït el vàter amb cisterna a la Casa Blanca, i... ah, aquí hi ha una noia jove, vestida tal com va ell, amb texans i una samarreta, tot i que també porta una armilla antibales de l’exèrcit, que li queda força bé i a més està tota adornada amb medalles soviètiques probablement aconseguides d’un estudiant europeu en el mercat negre. Prop de la vorada, es posa la mà al front mentre comprova les direccions del carrer. Ella, sortosament, també està perduda, i és preciosa intel·lectualment parlant, amb unes faccions delicades i uns ulls penetrants. Duu els cabells castanys recollits a darrere en una cua de cavall com la que podria dur una doctorada.

Es presenten. Són tots dos llicenciats, i tots dos busquen la festa que tenen mal indicada, una festa amagada. En homenatge al seu gest, ella es treu les sabates i s’agafa de bracet amb ell. És l’època dels peus nus en la vida pública; també és l’època de les unions instantànies. En Nathaniel s’afanya a recordar-li —ella es diu Theresa, tot i que ell pronuncia «Teraysa», com si fos francesa, o d’algun altre lloc estranger— que ja s’havien conegut anteriorment a Buffalo, en una reu-nió política el programa de la qual estava relacionat amb l’oposició al servei militar i la guerra. Però ella, amb els seus ulls brillants, no mostra cap interès en la seva xerrameca monòtona, i es mofa tota burleta del seu accent de l’Oest Mitjà, concretament de les vocals nasalitzades. Una estratègia ben estranya, perquè el seu accent de l’Oest Mitjà és tan tancat i tan apagat com el d’ell. Ella es presenta amb entusiasme; ha convertit la seva banalitat en una cosa exòtica. S’ha trobat amb tothom; coneix tothom. La seva anarquia està perfectament equilibrada amb la seva agudesa pel to, el timbre, l’atmosfera i el moviment. Amb ella, l’hora tant pot ser migdia com mitjanit. Però ara mateix, simplement el que vol és trobar el local d’aquesta maleïda festa.

Comença a ploure de nou.

En Nathaniel i la Theresa passen per un banc del parc.

—Seiem aquí —diu ella, assenyalant-lo. Somriu. Potser, al capdavall, no vol trobar la festa—. Seiem aquí, sota la pluja. Ens quedarem ben xops. Tu seràs el yin i jo seré... l’altre. El yang. —I l’assenyala a ell amb el dit índex, assignant-li un paper.

—Què? Per què? —En Nathaniel no té ni idea de què està parlant la noia.

—Per què? Doncs perquè és tan Gene Kelly, per això. Perquè això no ho ha fet ningú. Cap persona sensata s’asseu sota la pluja. —Remarca la paraula sensata en un to burleta i viu—. No és... no ho sé... prudent. Hi pot haver perill de pneumònia, oi? Has de ser un personatge de musical de Hollywood per estar-te sota la pluja. És igual, arribarem a la festa ben amarats. La roba se’ns enganxarà a la pell, i serem visibles.

Sembla modular tots els seus adjectius de manera innecessària. A més, té la mania de riure silenciosament després de cada frase, com si estigués controlant la seva pròpia conversa i es trobés terriblement divertida. O sigui que fan el que ella diu, i agafa la mà d’ell en un instant que sembla de companyonia espontània.

—Puc aguantar una petita pluja —diu ella en veu baixa, jugant amb els dits d’ell, citant això d’algun lloc. S’inclina una mica endarrere al banc per deixar que les gotes li caiguin als ulls. «Observar-la és com estar al cel», pensa en Nathaniel. És igual que porti una armilla antibales. S’estan allà. Passa un minut—. Bumpadup-bum ba da bumpadupbum —canta ella, a l’estil Comden i Green.

—Mira allò —diu ell, assenyalant cap a un edifici que tenen al davant. A través de la finestra del segon pis d’una gran casa atrotinada es pot veure la festa que havien estat buscant. El xivarri de les converses surt cap al carrer i arriba fins on són ells amb la pluja. A la seva esquerra, veu un vagabund que se’ls mira des de sota d’un om malalt—. Exacte. Ja hi som. Allò és la festa. L’hem trobada.

La Theresa es redreça, mira guenya mentre s’eixuga l’aigua dels ulls.

—Sí. Tens raó. És allà. Quina ruïna. Espero que hi hagi sortida d’incendis. Ei, em penso que veig aquell nano, en Coolberg —diu—. Just allà. Prop de la segona finestra. A la dreta. El veus?

—Qui?

—En Coolberg. Oh, és... alguna cosa. En realitat, ningú no sap què és. Va vivint. Ell diu que té una mena de destí esplèndid, i està intentant descobrir-lo. El dimarts de la setmana passada es passejava tot dient que «l’art és la capa de brutícia en el riu del comerç», però el dijous deia que «l’art no és superestructural sinó que constitueix la base». Bé, potser s’hauria de decidir per una de les dues. Canvia de pensament contínuament. És un geni, però és molt estrany.

—Estrany en quin sentit?

—Bé, en el bon sentit —diu la Theresa. Sense pensar-ho, posa la mà a la cuixa d’en Nathaniel i l’hi acaricia una mica—. Potser t’explicarà que li fan xantatge. És una de les seves millors històries. Va, anem —diu ella.

Un cop dreta, fa un parell de voltes a l’entorn d’un fanal i balla descalça pel carrer, esquivant amb compte un cotxe abans d’esquitxar ficant-se de peus en un bassal, subjectant les sandàlies com si fossin un parell d’accessoris, realment com una ballarina marxista, i en Nathaniel, que no pot igualar els seus passos amb els d’ella, queda colpit, i qui no ho faria, per l’amor sobtat que sent per ella. La segueix. El vagabund continua sota l’om, observant-los mentre se’n van.

A la porta de l’apartament tothom se n’adona.

—Esteu xops! Quina cosa més cool. Sembla que hagueu sortit d’una pel·licula de la Metro. Que us heu fet un petó, aquí fora? Drets o asseguts? Que us coneixeu? Us acabeu de trobar? Que sou els protagonistes d’una pel·lícula de Stanley Donen o de Vincente Minnelli? Us han presentat? Necessiteu que ho facin? Voleu eixugar-vos, o voleu mantenir aquest look amarat una estona més? Voleu un porro, una cervesa? La cervesa és a la cuina i n’hi ha més a la sortida d’incendis, excepte que algú l’hagi robada o l’hagi acaparada. Per què no seiem aquí mateix, a terra? Hi ha whisky, si en voleu. Té raó, en Marcuse, sobre la tolerància repressiva, o la tolerància repressiva és un altre exemple del fracàs d’aquella particular absurditat del Frankfurt Institut für Sozialforschung, que una vegada va ser viable? Subornar les masses amb béns materials? Bé, tothom sap la resposta a aquesta pregunta. No us quedeu aquí fora. Passeu. Eixugueu-vos una mica. Uniu-vos a la festa.

Entren, intenten eixugar-se com poden amb draps de cuina, i deixen caure les sandàlies sobre una pila de vambes i botes i sandàlies al costat de la porta. Gairebé immediatament, mentre en Nathaniel recalibra els seus sentiments en relació amb la noia amb la qual anava de parella fa un moment al carrer, ella desapareix cap a una altra habitació. Amb una cervesa a la mà (ha perdut el pack de sis cerveses que duia amagat, potser en el banc del parc, i ara se les està bevent el vagabund sota l’om), tot humit inicia el camí a través dels passadissos de la festa, llargs passadissos com de somni plens de grups de parelles, trios, i quartets. Té la roba enganxada a la pell. L’olor del fum de porros i de cigarrets, la pol·lució produïda pel pensament, es barreja amb l’aroma d’alguna cosa que estan cuinant a la minúscula cuina, on hi ha una salsa de cebollí blanquinosa i semilíquida en una taula atrotinada, i uns quants crostons de pa amuntegats en un plat al costat, i després d’inclinar-se per agafar un tros d’aquella cosa, en Nathaniel s’atura, es para, davant d’una conversa incorpòria sobre la mirada oriental en els ulls occidentals de Joseph Conrad —el novel·lista és tractat amb una condescendència simpàtica per escriure sobre una varietat de polonès en anglès que confon particularitat per substància—, una conversa que es desvia cap al partit de futbol americà del cap de setmana i les perspectives dels Buffalo Bills. Algú en una altra habitació està cantant «Which Side Are You On?» amb una bona veu de tenor. Tot seguit, després de deambular fins al davant d’un tocadiscos, escolta primer Joe Cocker, i després Edith Piaf, amb una platina d’aquelles passades de moda amb un cilindre i una pila d’elapés amuntegats que componen, un darrere l’altre, un collage de vinil, el «Non, je ne regrette rien» va seguit al cap d’uns minuts per la Mahavishnu Orchestra, desafinant, com sempre, en interpretar «Open Country Joy».

La festa duu incorporat un aire de desesperació embriagadora controlada per les habituals energies de la joventut. Quan en Nathaniel es mira els seus amics, el fan pensar en una colla de gossets en una capsa de cartró. Què és Nixon, què és Vietnam, què és la inflació de doble dígit i l’atur en augment i una vida sense perspectives comparat amb una dona asseguda en un sofà desballestat amb un noi al qual tot just li surten tímidament els pèls de la barba, tots dos discutint sobre The Eighteenth Brumaire of Louis Bonaparte? Pot ser que la classe mitjana quedi apartada de la història i, si ho fa, els actors assumiran càrrecs públics? Segur que sí. De fet ja ho fan.

En Nathaniel s’aparta d’aquest grup i va cap al passadís, on un compositor alumne de l’escola de música —s’ha identificat com el xicot d’algú— descriu la seva darrera composició, una obertura per a cordes, clarinets i percussió titulada Holiday in Israel.

—Sí —diu el compositor mirant cap al sostre—, la música klezmer interrompuda per un glissando es combina amb les cordes per als míssils i els cops de bombo per a les explosions.

En Nathaniel assenteix mig afablement. Malgrat que havia viscut bastants anys a Manhattan, ell era originari de Milwaukee, i mai no havia conegut un compositor, tot i que l’havien obligat a escoltar música per a intel·lectuals tota la vida. El compositor diu que en realitat encara no ha escrit la seva música i que encara ha de decidir si es molestarà a fer-ho. Igual que l’art conceptual, les seves composicions encara són música hipotètica, i «els conceptes poden ser més interessants, més variats, i més desafiadors que les realitats que originen».

—Per exemple, agafem la música de Leverkühn —diu, inhalant tan profundament el seu cigarret egipci sense filtre que la seva veu adquireix un to fangós—. La música de Leverkühn —afirma el compositor, panteixant amb arrogància—, que no està escrita, és considerablement millor que la de Schönberg, que resulta que existeix.

Qui és Leverkühn? En Nathaniel encongeix les espatlles per dins. El compositor anuncia que possiblement es veurà obligat a presentar una estrena de la seva obra en un concert absurd, un noncert, en el Buffalo Noncert Series. Tots els noncerts del campus són no anunciats i, efectivament, no programats; en canvi, en corren molts rumors, fins que els mateixos rumors els obliguen a fer-se realitat. Els noncerts, segons la seva pròpia consigna, «passen per casualitat».

Enutjat, en Nathaniel deambula passadís avall, envoltat pels seus aspirants a confidents. L’intel·lectualisme histèric és la norma a les festes com aquesta. La Guerra del Vietnam ha obligat tothom a prendre una ideologia, a buscar una conversió. Tothom necessita ser salvat, ara mateix, salvat immediatament de la història mateixa, de la seva objectivitat.

On és la cervesa? L’ha perduda. Algú li dóna una ampolla de vodka. Fa un trago, i el foc glaçat iridescent se li escampa en dues direccions, avall cap a l’estómac i amunt cap al cervell. «Una mala idea», pensa clarament, primer beure cervesa i després vodka. Torna l’ampolla de vodka a un receptor anònim i asexuat. «Gràcies». La fusta del terra es nota agradablement arenosa, gairebé tranquil·litzadora, a les plantes dels seus peus nus, i no obstant això, el terra oneja una mica com l’oceà, i aleshores la histèria de la festa i la tristesa i la desesperació de sobte l’aclaparen, mentre simultàniament una bombeta parpellejant en un llum de taula es divideix en dues bombetes, i en Nathaniel s’adona que ha begut una mica massa del contingut de l’ampolla de vodka amb aquells dos tragos. Instantàniament, es troba plorós, vague i mig malalt. Se li apareix un cap gros enmig del passadís, aguantat per un cos massa petit en proporció, el cos i el cap que pertanyen a Bob Rimjsky, sempre identificable perquè enmig d’aquesta multitud d’informalitat diària expressada amb texans i pellingots, en Rimjsky porta invariablement un vestit de sastre de tres peces amb un rellotge de cadena, una altra ironia, tot i que de quina mena —si política, o personal, o horològica— és impossible endevinar-ho. En els seus petits i delicats peus hi duu uns mocassins amb borles. No està fet per a ell això de despullar-se del calçat a l’entrada. Per a ell, la revolució prendrà la forma d’una formalitat omnipresent. Hi ha alguna cosa d’ell que recorda un mussol. Com gairebé tots els homes que hi ha aquí, porta barba, tot i que a diferència dels altres, la seva veu de baríton està monòtonament fixada en un únic to, la qual cosa crea un efecte còmic de brunzit, com un mussol de vodevil, o com un assessor d’inversions avorrit entre els plebeus, posant els seus discos de 33 rpm a 16 rpm. A diferència de la preciosa Theresa, en Rimjsky mai no emfatitza cap paraula de les seves frases, i la mirada de boig que en aquest precís instant i lloc utilitza en Rimjsky quan comença a parlar simplement augmenta la seva constant monotonia personal.

—Estàs moll —observa d’una manera experta—. És fet expressament?

En Nathaniel assenteix abans de mirar passadís avall.

—No vagis allà, Mason. —En Rimjsky assenyala amb el cap una habitació, el dormitori—. Jo no hi aniria, si fos tu.

—Per què? —pregunta en Nathaniel. La porta del dormitori està mig oberta.

—Hi ha en Coolberg. Està parlant dels seus somnis. Mantingue-te’n allunyat.

—Però què passa, amb els somnis?

—De tot. Que no coneixes en Coolberg? —La remor de la festa sembla anar en crescendo abans d’anar-se apagant. En Nathaniel nota que una ungla li toca l’esquena. La Theresa ha passat pel seu costat i l’ha tocat—. Em pensava que tothom el coneixia.

—No. Només n’he sentit a parlar. Ets la segona persona aquesta nit que em parla d’aquest noi. —En Nathaniel es proposa excusar-se per seguir la Theresa quan en Rimjsky li agafa el braç amb un gest lacònic.

—En Coolberg sempre adopta una postura o una altra. Però escolta’m, Mason, és perillós. I aquest adjectiu no l’havia utilitzat mai fins ara. Al principi et pensaràs que no té cap ubicació coneguda, però és tan real com nosaltres —diu en Rimjsky brunzint, com si estigués fent hipnosi, amb una monotonia que li fa venir son a en Nathaniel—. És la primera persona que conec que pot estar a dos llocs alhora. Està dislocat. No d’una articulació o un genoll, sinó tota la seva persona.

En Rimjsky es grata la barba per evitar cap interrupció o resposta.

—Per descomptat que és brillant. És un virtuós de les idees en desús —continua dient—. I possiblement és un geni. M’és igual. Els genis no m’impressionen. Ja veuràs que no afirma pas ser el propietari de les seves idees. Està en una mena d’estat artaudià en què totes les idees són sense-origen i sense-font; d’aquesta manera pot reivindicar les idees de qualsevol altra persona com si fossin les seves. Realment l’únic que vol és adquirir la vida interior de tothom. Utilitzaria la paraula ànima, però jo no crec en les ànimes. Però en fi, és com una novel·la russa, això que fa. Viu en un buit espiritual dens. Disculpa’m per la frase, però és així. No hi vagis, allà.

Quan en Nathaniel torna a fer una ullada a l’habitació, hi veu, a través de l’escletxa de la porta mig oberta, la Theresa asseguda a terra. Està observant atentament algú que és fora del camp visual d’en Nathaniel.

—Au, vinga, no siguis melodramàtic —li diu en Nathaniel a en Rimjsky, els ulls del qual, ara se n’adona, no parpellegen mai, malgrat que els té ben oberts, amb una mirada devoradora. Fent una ullada a terra, empeny la porta cap a l’esquerra amb el genoll, però abans d’entrar a l’habitació, s’atura per escoltar la veu que en surt de dins.

El to de la veu que sent és d’una agitació continguda, com si hagués viscut amb la seva agitació durant tant de temps que s’hagués anat avorrint amb la interminable crisi del seu estat, una crisi tan complexa i plena de nivells que cap esforç no podria reparar-la, ni tan sols definir la naturalesa del seu patiment aparent. La veu té un to de súplica, a mig camí entre la seducció i el dolor, i una amabilitat intel·ligent d’allò més alarmant per la seva calma mesurada, la seva histèria entumida i consumida. Sona, segons en Nathaniel, com la veu d’un terapeuta, plena d’una excessiva ànsia de compassió, però també sembla gairebé a cada moment que es moduli en unes rialletes nervioses. La veu utilitza una varietat de llenguatges, des de l’aparent sinceritat fins a la diversió malèvola i després la desesperació excitada.

Pel que sembla, la veu està explicant un somni recent.

—Era en un gegantí i esplèndid hotel de color blanc que estava en flames, condemnat a la destrucció —afirma la veu de darrere la porta amb un afligiment còmic—, però el foc anava consumint l’hotel de manera tan gradual i pausada que la gent encara podia anar arribant i sortint sense problema. El foc no es veia, però jo sabia que l’hotel cremava perquè el fum surava com una capa prima pertot arreu, especialment al voltant dels llums. Molt bonic, aquell fum. Jo tornava a l’habitació per recollir les meves coses, i no les trobava, fossin el que fossin. No sabia què buscar, ni què havia de salvar, ni en quin moment l’edifici s’esfondraria, ni què havia de fer. Tothom estava enfeinat i deambulant d’un costat a l’altre, però jo estava bastant espès. —La veu fa una pausa—. Els ascensors eren daurats. Hi havia uns Cupidos esculpits al sostre. Em trobava estranyament sol malgrat que hi havia persones pertot arreu. Però anaven desapareixent. Ningú no em deia què havia de fer, i jo estava preocupat perquè, al capdavall, els estava ignorant o bé deixava de fer alguna cosa que se suposava que havia de fer. Era com un cas d’emergència a càmera lenta.

—Aquest no és pas el teu somni! —li diu la Theresa—. Això és el somni d’algú altre. I l’hi has pres.

—Per què ho dius això? —pregunta en Coolberg—. Per què dius que no és meu?

—Perquè... tu no pots somiar una cosa així —contesta ella—. Els homes no somien en hotels que es cremen. Això és un somni de dona. —En Coolberg comença a riure com si l’haguessin enxampat, i en Nathaniel aprofita aquest moment per entrar a l’habitació, just quan en Coolberg diu:

—D’acord, està bé, aleshores digue’m quins són els somnis que se suposa que té un home.

Cinc persones de la cambra es miren en Nathaniel, amb expressions que van des de la indiferència fins a la curiositat. Dues persones xiuxiuegen alguna cosa prop de la prestatgeria de llibres, i, més a prop de la porta, hi ha la Theresa, en Coolberg i un home petit i albí asseguts a terra al costat del llit. Comparteixen una cervesa, l’ampolla va passant de mà en mà. L’albí s’aixeca per marxar. Es produeix una situació de certa intimitat entre en Coolberg i la Theresa; tenen l’aspecte de coconspiradors no acusats que comparteixen un complicat sistema de senyals —aixecades de celles, mirades, moviments de dits—, tots aparentment assajats amb antelació. En Coolberg es mira en Nathaniel, i la Theresa diu:

—Caram, mireu qui hi ha aquí. És en Nathaniel. El meu germà bessó amarat.

—Hola —diu en Coolberg—. Ah, sí. Tu ets Nathaniel Mason. He sentit a parlar molt de tu. Però de coses superficials. Seu.

La Theresa dóna uns copets al terra del seu costat. En Nathaniel s’adona d’un petit bassal d’aigua que hi ha sota els texans de la noia. De la pluja. Ben aviat hi haurà un petit bassal d’aigua a sota d’ell, mentre se li escorre la roba al terra.

En Nathaniel descendeix animadament fins al seu nivell. En Coolberg li fa un somriure amenaçador. D’aquí a uns anys s’adonarà que les primeres paraules que en Coolberg li va dir consistien en una afirmació falsa, seguida d’una ordre, un model per a la seva amistat, i que tot aquest vodevil es representava davant de la Theresa, la qual, com un membre del públic complaent, anava animant el xou. Una altra vegada, i igualment sense pensar, ella posa la mà a la seva —d’en Nathaniel— cama. En Coolberg ho veu.

—Nathaniel, estàs molt guapo quan vas moll —diu ella—. Estàs flagrant.

—Què és això, una fira? —pregunta en Coolberg.

En Nathaniel capta la cara d’en Coolberg, afligida per una mena de guerra interna. En un moment determinat sembla un nen malaltís ficat en una habitació per la finestra de la qual entra el sol de l’hivern, breument, al capvespre, que dóna al nen un regal de comiat amb la llum rovellada i debilitada sobre la neu; en el moment següent, l’expressió es fa un diagnòstic a si mateixa, es desintegra i canvia cap a una simpatia que ho abasta tot, abans de convertir-se de manera desconcertant en una mirada persistent de comerciant asiàtic des d’una paradeta del mercat. Els seus ulls no es perden res, però estan espectacularment morts.

—Jo no sé res de tu —diu en Nathaniel—. Excepte el que em diu la gent.

—Ah, i què et diuen? —pregunta en Coolberg, encantat, burleta, afligit, agradable.

—Home, això és un secret. Què fas, quan estàs fent coses?

—Estàs citant The Prisoner. «Això és un secret.» I de fer, faig de tot —diu en Coolberg, encenent maldestrament un Lucky.

—Nois, nois! —interromp la Theresa, encantada de fingir que els dos homes han entrat en un combat més que en un intercanvi verbal, mentre fa una ullada a l’habitació tot buscant un cendrer.

—Faig de tot —repeteix en Coolberg. I després es posa a cantar.

He fet un camí

com a erudit

que ningú més no ha trepitjat.

La Theresa s’anima.

—«Ha fet un camí / com a erudit / que ningú més no ha trepitjat!» —Fa un crit d’alegria—. Siggie, ets tan Broadway.

Qui és en Siggie? En Coolberg tira la cendra del cigarret a dins de l’ampolla de cervesa. Això són criaturades avorrides; l’alegria histèrica té un efecte depressiu. «A l’infern tota aquesta gent», li diu el vodka a en Nathaniel, i tot seguit s’aixeca. Es nota una mica inestable, com un ocell en una branca assotada pel vent. Mantenir-se recte és una lluita constant. Bé deu haver-hi més gent en aquesta festa amb la qual pugui parlar d’alguna cosa, o de res. Experimenta lànguidament la necessitat de tranquil·litat i sinceritat, algun antídot per a la intel·ligència. Podia anar fins on havia aparcat el cotxe, conduir fins al seu apartament buit, i llegir fins que la son el vencés just abans de l’albada. Davant de tanta astúcia verbal, aquí sempre quedarà absolutament derrotat. No pot seguir el ritme d’aquesta gent. La meitat del temps, es considera a si mateix com un pagerol entre gent de ciutat. De sobte se sent aclaparat per una intensa solitud de pagerol, tal com solia passar-li a les festes, com si fos l’inici d’una malaltia. Es nota les extremitats pesades, i els objectes es car-reguen d’inutilitat. Les altres cares de la festa sembla que hagin estat pintades en globus, i des dels llibres que hi ha a terra li sembla sentir un brunzit enutjat com el soroll d’un insecte.

—Què passa? No t’agrada? —pregunta en Coolberg.

—No —diu en Nathaniel, que ja s’havia oblidat de què era el que no li agradava. Però després se’n recorda—. Oh, està bé. Per cert, qui és en Siggie?

—Sigmund Romberg. El compositor de Blossom Time.

La Theresa agafa la mà d’en Nathaniel.

—No te’n vagis —diu ella—. Seus, si us plau, aquí al meu costat?

Potser li agrada ell. Potser li curarà aquesta solitud. I tot seguit, com si hagués estat llegint el pensament d’en Nathaniel, en Coolberg diu:

—Saps què, hi ha alguna cosa decebedora en les festes com aquesta. Mira’ns a nosaltres. Tots fingim que som llestos, com si la intel·ligència fos la cura per a la nostra angoixa. Tots estem fent aquest estrèpit verbal. Tots fem petar la llengua... i parlem molt educadament. No tens fred? Duus la roba amarada. I la Theresa també. Que us heu dutxat junts? Completament vestits? Per què hauria de fer una cosa així algú?

—Oh, sobreviuré.

—Això no respon pas la meva pregunta.

Quina era la seva pregunta? En Nathaniel no se’n recorda. Es torna a asseure i s’acosta tot xop cap a la Theresa. Està tan calenta com un radiador ple de vapor.

notes

Aquesta obra és de ficció.

En aquesta novel·la sobre lladronici, m’alegro de reconèixer alguns obsequis que he agafat en préstec. La Theresa té raó sobre el somni d’en Coolberg: no li pertany a ell, sinó a Diane Arbus, i es pot trobar en el seu quadern número 1 de 1959, publicat a Revelations. En Coolberg també té el costum de citar, sense atribuir-ho a ningú, passatges del guió de Psicosi de Joseph Stefano, juntament amb d’altres passatges de novel·les d’E. M. Forster. Les citacions de Gertrude Stein són majoritàriament paràfrasis del seu retrat de Matisse. La traducció a l’anglès de La marquesa d’O de Kleist és de David Luke i Nigel Reeves.

Pel que fa als detalls de flora i fauna de Los Angeles estic molt agraït a Francesca Delbanco i Arden Reed. Moltíssimes gràcies també a Michael Collier i Louise Glück. La història de Simple Shmerel està treta de The Adventures of Simple Shmerel, explicada per Solomon Simon. Li agraeixo a Carl Dennis que em cridés l’atenció sobre aquestes històries.

I com sempre, gràcies a Liz Darhansoff, Carol Houck Smith, Dan Frank i Martha i Daniel Baxter.