«I així el nostre Estat viurà a la llum del dia i no en somnis, com la major part de la resta dels estats, on els caps es baten per ombres vanes i es disputen acarnissadament l’autoritat, que consideren un gran bé. Però el cert és que tot Estat en el qual els qui han de manar no mostren l’afany d’engrandir-nos, necessàriament ha de ser el que visqui millor, i hi ha de regnar la concòrdia, mentre que a l’Estat que tingui un altre tipus de governants no pot menys que succeir-li el contrari.»

plató, La República, 520e

introducció
la mesura de les coses

«Si vostès hi estan d’acord, deixem de parlar eternament d’història nacional a història nacional.»

marc bloch, Oslo, agost de 1928

Hi ha passats que no passen. Aquest llibre tracta d’un d’ells. Potser mai no l’hauria escrit sense la generosa iniciativa d’Ana Godó; ella em va convidar a fer-ho i em va animar quan van arribar els dubtes.

Es parla molt i des de fa temps que seria interessant conèixer com Catalunya s’ha explicat a ella mateixa el seu propi passat en allò que conté d’igual i de diferent al dels seus veïns, particularment, al d’Espanya: fonamentalment els columnistes, els sociòlegs, gairebé tots els implicats d’una manera o d’una altra a la política. És l’objectiu que m’he proposat de desenvolupar aquí. Per a la qual cosa hauré de construir una narrativa basada en el sentit comú i el principi de realitat. No per convertir la història en filosofia de la història, sinó per mobilitzar sobre la base del relat tots els fets i els significats que puguin il·luminar el passat recent, des del 1833 fins avui; i fer d’aquesta narració un guió de l’obvietat per a uns lectors que hagin sentit alguna vegada que el món del qual se’ls parla ja no és el seu.

Tranquils. No pretenc posar en perill la primacia de la història nacional, fonament de la identitat nacional catalana i espanyola, però no puc oblidar que, després de la caiguda del mur de Berlín, als historiadors se’ns ha convidat a mirar-nos el món des d’una perspectiva europea. El tro que va ressonar la nit del dijous 9 de novembre de 1989 va trencar moltes retortes als observatoris de les ciències socials i va comminar a renovar les interpretacions dels fets històrics. El nou punt de vista exigeix ponderació i subtilesa en el judici per tal de construir un espai de debat intel·lectual que permeti de comprendre la perenne complexitat de les accions humanes. L’ofici d’historiador pren d’aquesta manera un nou sentit, perquè les noves idees permeten de desmuntar i tornar a muntar els vells esquemes escolars, molts dels quals són imperfectes i de mala qualitat, sostinguts a més per abstraccions de naturalesa poc universal: honor, nació, pàtria, herois locals. És una glopada d’aire fresc, una renovació de la mesura de les coses. Benvinguts al segle xxi!

A Catalunya, la situació és diferent, de moment. La polèmica entorn de l’Estatut d’autonomia ha agitat la vella senda patriòtica i l’ha convertit en una autopista amb desenes de senyals i radars. Debats, intercanvis d’opinió als mitjans de comunicació, però també en seminaris, conferències, taules rodones en les quals s’ajusta el molt que hi ha en joc. La por al fracàs s’albira a la llunyania com a aliment de la protesta coral pel dissortat contenciós amb el Tribunal Constitucional, entonada en nom de la democràcia i del dret a decidir. Perquè, al capdavall, el nacionalisme, va dir Isaiah Berlin amb el seu fi rigor àtic, és la resposta a una ferida infligida a la societat. A banda d’això, la defensa de la pàtria que tots portem dins, fins i tot els qui no ho volen reconèixer, ha situat les relacions Catalunya-Espanya en un carreró estret.

El passat continua planant gloriosament sobre el present. Les commemoracions nostalgicosentimentals són d’allò més freqüents. Als ambients governamentals regna una confessada felicitat per tot allò assolit, una mena de coda excessiva dels ideals de la transició política i la Constitució del 1978. Una desconcertant actitud en un país sumit en una greu crisi econòmica i en una no menys greu anomia social. Al carrer, hi creix la incertesa sobre el treball o sobre l’avenir dels fills com una ferida de difícil cicatrització. Davant del desànim creixent es difon un missatge clar, imperatiu: cal sostenir l’actual sistema polític perquè és l’únic legitimat a les urnes. Els idearis no es poden nodrir, tanmateix, només de bones intencions; s’han d’enriquir amb coneixements depurats i vertaders del passat deixant de banda les fantasies solipsistes del bàndol propi.

Ah, es tracta d’això! Sí, en efecte: els nous temps exigeixen noves idees; les que ara es fan anar recolzen més sobre la correcció política que sobre el rigor històric. És un problema d’àmbit educatiu.

En un tancar i obrir d’ulls

La tardor del 2010, una bona part dels catalans (les enquestes ho diuen) és partidària de la independència; d’altres insisteixen en opcions més prudents: autonomia plena, federalisme, marc confederal. Pocs, tanmateix, diuen de deixar les coses tal com estan. Crec percebre-hi la profunda preocupació de la societat per la forma d’estat que regirà els propers anys; cal desdramatitzar el problema; incloure una acció reflexiva sobre el temps recobrat al centre del debat; dissoldre la crispació mitjançant un coneixement raonable de la història. Un gest que estem a punt de perdre.

La història. No només fets, personatges, moments; també mestres de la vida. Per exemple, quan un català no nacionalista accepta el debat sobre la sobirania, ha de tenir present que la història va sorgir nacional, mentre que la filosofia, la música, l’art o la ciència van sorgir cosmopolites. Cada cosa al seu lloc. Aquesta circumstància imprimeix una empremta d’inevitable singularitat a Catalunya, que cerca la seva identitat en el mirall dels grans esdeveniments del passat.

Però comprendrem ben poca cosa del fet català si ens limitem a sondejar l’enigma de la identitat amb un examen del passat en funció d’interessos partidistes; per tal de comprendre, cal comparar, i les investigacions històriques dels dos darrers segles han ajudat poc en aquesta tasca: més aviat semblen sabotejar el desig de sotmetre la identitat a un examen dels seus fonaments. No és l’hora de lamentar aquesta actitud; és millor aprendre’n i obrir bé els ulls a la realitat. L’experiència diu que molts catalans van voler que Espanya fos el seu Estat, i per aquest motiu van reclamar el dret a intervenir-hi, a canviar-lo si calia, sense deixar de ser bons catalans per aquest motiu. Tampoc no ho deixen de ser avui els qui prenen una distància crítica de la lectura que el catalanisme ha fet del passat. Tenen dret a pensar així, malgrat que no sintonitzin amb l’esperit del nostre temps. En cas contrari, quina mena de nació vol portar la independència? Potser una nació carregada de prejudicis útils, del culte quotidià a la llengua, del fervor per una idiosincràsia que es creu nascuda en la nit dels temps i al final l’exclusió dels contraris a aquestes idees?

La sola possibilitat que la societat catalana pugui convertir el dissident en un marginal és una invitació a la tensió permanent. Una idea a la baixa. Hem d’estar alerta amb els projectes polítics que creen pantalles, ja que conculquen l’actual crida a la solidaritat humana. Des d’Europa s’insisteix a no tancar-se en els problemes immediats i locals, a ajudar a una presa de consciència col·lectiva de llarg abast en l’espai i en el temps. És el repte de futur per a una societat oberta. La consciència cívica ens porta a la cooperació, mai a l’exclusió; al diàleg sobre bases ètiques, no a la violència encoratjada pel terrorisme o els moviments antisistema.

Geometria variable

Per què es parla de Catalunya? En aparença, la raó és clara: des de fa anys, la gent és conscient que hi ha una comunitat amb trets que la distingeixen de les demés, preocupada pel seu passat i per l’avenir; de vegades, ansiosa pel fet de no ser reconeguda tal com es mereix, sent que l’Estat posa entrebancs a la seva identitat. Sí, tot això està clar, però per què parlo aquí de Catalunya i la relaciono amb Espanya?

El meu motiu és geomètric, almenys tal com Roger Penrose entén la geometria: la consciència d’un poble penetra dins el món de les idees i modela un territori. Però no a l’inrevés. Hem d’anar amb compte de, per distracció, no ressuscitar una nació embriagada de terra natal, malgrat que es faci amb el suau estil de l’aficionat que pul·lula pel món desentranyant diferents formes de vida oblidades, que es delecta en tot allò que és peculiar, estrany, nadiu, en tot allò que està intacte. És la clàssica confusió heretada del filòsof alemany Johann Gottfried Herder entre terra i paisatge: l’una és un fet físic, l’altre, una construcció de l’esperit humà.

La consciència col·lectiva catalana recolza sobre dos axiomes: primer, la continuïtat d’una cultura pròpia des de l’edat mitjana, i segon, la voluntat de ser, reflectida en la llengua i les institucions. Això no vol dir, afegeixo, que siguin suficients ambdós axiomes per sostenir la independència; tan sols dic que els catalans s’hi reconeixen per considerar incomplet el traspàs de competències de l’Estat. En aquest camí seria convenient d’aprendre dels encerts i els errors dels moments crucials anteriors en els quals es va viure una situació anàloga substituint el com pel per què.

Aleshores, què s’ha perdut amb aquesta recreació del com que, entre altres efectes, ha portat a ressuscitar l’orgull nacional i a no torbar la pau del sistema de l’Estat-nació, sinó simplement a reclamar-ne un de català? Per molt paradoxal que pugui semblar, en el camí de la recreació del com s’ha perdut un tret crucial de la conducta catalana, un tarannà que consisteix en un mesurat saber estar a l’altura de les circumstàncies. Alguns arguments actuals mostren unes certes simplificacions del passat i no atenen les múltiples interrelacions de la realitat catalana documentades des de l’any mil.

La distinció entre autonomia plena i dret a l’autodeterminació és força familiar a diverses generacions de polítics educats en el catalanisme, que han insistit en el fet que Espanya és simplement l’Estat. La Mancomunitat va convertir aquesta idea en acció modificant el marc de les diputacions en un marc nacional; va transformar el litigi amb els governs de Madrid en un pretext per salvar Catalunya de l’absorció cultural promoguda per la Restauració, tot i que en cap moment no va voler fer el pas cap a la independència. El seu èxit demostra un fet poc valorat avui: el catalanisme ha estat una força de regeneració d’Espanya i una aposta per la prudència.

L’Estat suposa voluntat, tal com descobreixen els nous països. La voluntat de gastar, sigui diners o vides, en la defensa del territori requereix d’un exèrcit. L’any 1919, aquesta voluntat havia restat inoperant entre els catalans; cap polític no es va atrevir a demanar que es pagués aquest preu per tenir un Estat, en un moment en el qual els contribuents, a més, volien que es posés fi a les costoses aventures colonials al nord de l’Àfrica. En aquesta línia, la qüestió crucial avui és saber si Catalunya està disposada a pagar l’elevat cost de voler ser un petit gran país ric independent.

A molts catalans els agrada (a d’altres els molesta) l’existència a l’estranger de seus socials on oneja la bandera catalana, i els agrada perquè participen d’un fet indiscutible: el nacionalisme és una força tan poderosa avui com ho era durant l’apogeu dels seus ideals a final del segle xix. En cas que se segueixi per la línia d’exigir la independència, caldria explicar els reptes de futur, especialment el dret de les minories, en igualtat de condicions amb els països de l’entorn, però també en competència amb ells, que aprofitaran una esquerda per imposar la seva hegemonia.

La política internacional no és una pacífica reunió de personatges mirífics. És un territori competitiu en el qual es dirimeix el benestar d’una societat. Però estem preparats per fer cas omís d’aquests desitjos? Els diners, la ideologia, la història..., tot plegat és important per comprendre el que està succeint, però sobretot ho és el factor humà. En efecte, al final, els qui prenen decisions i dicten lleis són persones de carn i ossos amb interessos, però també amb predileccions i aversions. De manera que una doble temptació assalta l’home polític. O bé restar en el món de la puresa dels ideals propis, a risc d’aïllar-se i quedar-se sense connexió amb el món que l’envolta, o bé acceptar els imperatius de la política internacional, triar una línia d’actuació, assumir-ne les consignes. La voluntat d’atenir-se a allò real i la intenció pragmàtica presideixen les línies mestres de la Unió Europea, i les iniciatives locals s’hi han d’ajustar.

A Catalunya, la nova situació exigeix de renovar els plantejaments que l’han acompanyat durant dos segles i crear noves perspectives. El model del compromís social, inspirat pels teòrics del materialisme històric en els anys de la Transició, s’ha vist superat per la complexa xarxa institucional. La imatge dels líders s’ha anat afeblint a poc a poc. Cal, doncs, que el moment de les reclamacions arribi a la seva fi; ens hem de situar a la frontera extrema del canvi mirant el futur en haver comprès amb rigor el passat.

Senzill, oi? Bé, potser no tant.

La línia de l’argument

En ordenar els materials, va aparèixer la línia de l’argument: primer, vaig fixar els sentiments que tenen l’ésser humà com a actor però que s’expressen com a vivències col·lectives; després, la política creada per tal d’articular l’ordre social, i, finalment, la interpretació del passat realitzada pels historiadors. Així, el llibre ha estat concebut com un tríptic: una exposició narrativa en tres fulls diferents però complementaris.

Al primer full mostro les relacions entre Catalunya i Espanya des de la perspectiva dels sentiments. La pregunta clau aquí no és «per què som així?», sinó «per què diem que som diferents?». Per trobar-hi una resposta, m’he endinsat en les ambicions, vanitats i debilitats col·lectives, convençut que, en explicar-les, no rebaixo el problema, sinó que ofereixo la dimensió humana d’un conflicte entre la realitat i l’aspiració. Per a tal cosa he recorregut a unes fonts poc utilitzades. Un dels trets més característics d’aquest període és la permanent disjuntiva entre les declaracions públiques i les idees privades. Tot i que els materials impresos, inclosos els periòdics i les revistes, són una bona font d’informació, les cartes de famosos i gent corrent, no concebudes per a la seva publicació, revelen dades i opinions que poques vegades es van expressar en públic. Aquests documents eludeixen els excessos propagandístics de la lletra impresa i capten millor l’essència de qualsevol època en un àmbit més introspectiu, que incideix, per tant, en el món dels sentiments.

Al segon full analitzo la política, aquest art de l’impossible, que ha aspirat a conduir el poble a la democràcia, una meta difícil per la presència de tenaços enemics. Un dels trets principals d’aquest llarg període està relacionat amb el conflicte de les dues Espanyes. Un afer complex que afecta matrius culturals amb segles de vigència. Els catalans han aportat idees per fer front als problemes d’Espanya, començant per l’organització territorial. El desig de solucionar-los sovint ha eclipsat la realitat d’un Estat poc disposat als canvis graduals, propens als pronunciaments i a les bullangues populars. Rere els embolics de la vida política es descobreix una societat alarmada per la guerra en les seves diverses formes i intensitats, molesta per la corrupció administrativa, perplexa per les oportunitats perdudes i sorpresa pel deteriorament de les relacions internacionals. El respecte a la tradició es va estimular amb els principis romàntics de pertinença i nostàlgia envers la pàtria, que van donar lloc a la formació d’una consciència nacional a Catalunya allunyada de la consciència nacional espanyola; no incompatible, però diferent. La política va tenir poques opcions de presentar programes duradors que transformessin el país i que obrissin la porta a un estat d’ànim positiu davant la possibilitat de l’arrencada econòmica. Política del dia a dia que, quan va volar amunt pels efectes de la industrialització a Barcelona, es va trobar amb un país endarrerit, presoner del caciquisme. La insistència que el futur portaria la prosperitat va inhibir la discussió de les veritats més fosques que ni els catalans ni la resta dels espanyols no volien ignorar. La promesa d’una Catalunya i una Espanya grans, malgrat el seu caràcter poc realista, va mantenir el tarannà optimista i va ocultar les xacres de la societat fins que va arribar la Guerra Civil.

Al tercer full, finalment, selecciono els personatges clau que han escrit la història de Catalunya i la seva relació amb Espanya, i presento alguns problemes que plantegen els seus treballs. Interrogo d’aquesta manera figures rellevants que, des de fa un segle i mig, s’han preguntat públicament pel passat parlant del destí de la nació, acarnissant-se a detallar allò que no volen, més que no pas allò que realment volen, denunciant els poders que els sostenen i prometent alliberar-se de les lleis que els fan triomfar. Un seguit de paradoxes constants que m’han portat a presentar la intenció estratègica d’uns treballs que van assolir el rang d’obres de referència social.

Aquest tríptic esdevé revelador d’una realitat sempre constant: a l’entrada, topem amb l’agonia de l’Antic Règim, que es resisteix a deixar el seu lloc dins la història malgrat el descrèdit en el qual havia caigut en la Guerra de la Independència; a la sortida, el rebombori actual sobre l’Estatut d’autonomia; al centre, la Renaixença i el Modernisme, culminació d’una arrencada de l’economia que va sostenir els sentiments catalanistes.

La retòrica emprada va ser diversa: en uns casos, se subratlla més la cultura que la llengua; en d’altres, a l’inrevés, la llengua és el principal segell d’identitat. Entre bambolines apareixen els qui han fet o dit quelcom sobre per què Catalunya és així, un tema polèmic ahir i avui, ja que topa sovint amb la idea d’Espanya. Finalment, apareixen les formes d’Estat: centralista, autonòmic, federal, confederal. En teoria, totes són legítimes, encara que no sé si encertades. La qüestió consisteix a saber quina garanteix el futur.

Circumstàncies

El compromís amb el món actual exigeix el rescat de la sensibilitat, és a dir, la superació de la indiferència. Els guanys socials i polítics hauran de recolzar sobre la persuasió, no sobre la força.

Per a molts de nosaltres, la lectura dels darrers estudis entorn de l’escenari vigent ens ha donat arguments per fer front al cor que vol avançar sense atendre les opinions més civilitzades i protegir-nos dels excessos del desmesurat orgull nacional, vingui d’on vingui. Això obliga a un programa transversal: integraré en aquest text filosofia, sociologia, política, història i narrativa per tal d’ampliar les possibilitats de trobar una sortida a la situació creada en els darrers anys per la integració a Europa; qualsevol altra opció és merament il·lusòria.

La Unió Europea no és un accident prodigiós que distorsiona la vida durant uns anys per ser reabsorbit després. Al contrari, és la manifestació de la nova mesura de les coses, que ha estat empeltada en la història i l’ha transformat per sempre. Un conjunt d’axiomes que han canviat la geometria de tot el continent i que els trobem arreu: en la reacció dels polítics davant la crisi econòmica, però també rere els acords que marquen el sentit i el ritme de la immigració i, finalment, en els pactes d’estabilitat monetària i financera. Amb la persuasió s’aconseguirà de reparar el mal patit en moments puntuals del passat que es viuen amb intensitat en les commemoracions públiques; també amb persuasió se superarà el desdeny sobre el fet diferencial, començant per la llengua catalana.

La persuasió, en resum, no tan sols eixamplarà l’enteniment de cada individu singular, sinó quelcom més: crearà ponts entre Catalunya i Espanya portadors de gestos i reaccions que trobo necessaris, i que ens salvaran, de passada, dels aldarulls als quals la decepció tendeix a conduir-nos. En una era d’integració econòmica global, la mesura de les coses és la clau per dirimir la política, evitar friccions i superar la viscositat de la inèrcia; també és l’arena on tindrà lloc la trobada de temps històrics i de civilitzacions diverses que són presents entre nosaltres i que, altrament, no tindrien ni la més mínima oportunitat de relacionar-se.

Sostingudes a Europa i obertes al futur, Catalunya i Espanya s’han de tenir confiança. No hi ha un futur viu amb un recel permanent. Un Estat-nació centralitzat potser no és una solució raonable, si tenim en compte la història dels darrers cent setanta-set anys, que, entre altres manifestacions, han donat lloc a cinc monarquies constitucionals, tres regències, dues repúbliques, cinc dictadures militars, diverses guerres civils, diversos aldarulls populars, et caetera. Aquest escenari ha acompanyat catalans i espanyols constantment, fidelment, des del final de l’absolutisme l’any 1833, com si la llibertat costés massa.

La passió per ser diferent s’ha apropiat de les formes de vida fins al punt que constitueixen l’única manera d’entendre les normes de sociabilitat. En aquest sentit, comprenc i comparteixo la tenacitat amb la qual Juan José López Burniol planteja l’exigència de noves formes d’organització de l’Estat. La política que no accepti el repte de descobrir el que fins ara era desconegut és immoral. Alguns creuen que la possibilitat d’una confederació de nacions ibèriques sembla una desarticulació més que no pas una solució; tanmateix, no seria així en cas que es fomentessin les tècniques de govern indirecte que equilibressin les competències centrals amb les autonòmiques; seria, al capdavall, traslladar el model europeu a Espanya. No és una tasca fàcil, però ningú no ha dit que ho fos. Això és el que penso; una cosa diferent és el que el país decideixi de fer, la qual cosa acceptaré immediatament, ja que l’afer afecta únicament la disponibilitat pública per arrogar-se càrregues i obligacions, no per assumir principis amb els quals no podria estar conforme.

No m’agrada incidir en el funcionament de les lleis de la història, perquè em dedico a ensenyar-la, i sé el que això implica per als qui han provat de fer-ho. Tanmateix, considero una obligació el fet de mostrar de quina manera, en els darrers cent setanta-set anys, Catalunya i Espanya han viscut entre la memòria que transforma els fets i l’oblit que els esborra.

Comencem.

capítol 1
sentiments

«El lector ja veurà que, sempre que a Catalunya hi ha hagut oposició i lluita entre dues tendències, els individus que integren les famílies ací estudiades han abraçat i defensat la tendència contrària a aquella que és vista amb més simpatia a la Història de Catalunya de Ferran Soldevila.»

martí de riquer, Quinze generacions

d’una família catalana

A Cartes al seu fill, Lord Chesterfield, un refinat aristòcrata anglès del segle xviii, aconsellava de comprendre el paper desenvolupat pels sentiments en la societat. En aquest apartat em dedicaré a aprofundir entorn del passat que viu a la ment de les persones, entorn dels sentiments que forgen la memòria i l’oblit, i els analitzaré dins dels processos educatius que els han transmès de generació en generació, en les conductes que pretenen justificar i en els temors que ajuden a alliberar; és a dir, com un producte de la societat i de la cultura, tot distanciant-me del concepte d’inconscient col·lectiu, que considero inapropiat per a aquesta mena d’anàlisi.

La misteriosa força del Romanticisme

L’any 1833, dos sentiments van marcar l’inici d’una nova etapa en la història: primer, el sentiment de pertinença que sosté la llengua com a vincle i la terra com a matriu social; segon, el sentiment de nostàlgia que forja l’interès pel paisatge i la memòria. L’arena d’aquest encontre és la nació: una nació indomable en el cas d’Espanya, danyada en el cas de Catalunya. Per una vegada, els desitjos de la gent s’avançaven trenta anys a la seva època, tota una generació.

L’educació sentimental romàntica va començar per la reconstrucció dels valors nacionals: argument místic dels qui no poden viure lluny de la llar paterna, però també argument físic dels qui cerquen el fet de ser idèntics als seus i diferents dels altres, i, és clar, argument poètic, expressió d’un desig per valorar, recuperar i evocar allò propi enfront d’allò aliè.

«Oda a la pàtria»

L’agost del 1833, Bonaventura Carles Aribau va publicar al periòdic El Vapor una felicitació al banquer Gaspar de Remisa, en la qual li expressava els seus sentiments més íntims envers Catalunya. Va inaugurar, d’aquesta manera, la literatura d’evocació de la terra natal per al segle i mig que va seguir. El ressò obtingut per l’«Oda a la pàtria» es deu a l’amplitud de la tradició que abasta, però també per l’efecte Walter Scott, un dels grans referents del Romanticisme. La novel·la Ivanhoe és l’expressió més brillant sobre el fet que hi va haver, en el passat, valors més valuosos que els del present, o almenys que hi competissin. Aribau aplica el model amb totes les conseqüències, inclòs el to conservador, tory, de la seva política.

L’«Oda a la pàtria» descriu una magnífica civilització catalana a l’època medieval. L’evocació brolla de la nostàlgia de la terra paterna, que li permet de descobrir la bellesa d’un temps i la grandesa de la llengua dels savis del passat, «que ompliren l’univers de llurs costums é lleys». És el comentari d’un home que creu en la realitat espiritual per damunt de qualsevol altra.

Els catalans han de defensar «llurs drets» i venjar «llurs agravis». Expressió d’una ferida que va alimentar el moviment romàntic, en tant que aquest era l’afirmació d’un relat imaginatiu de la nacionalitat, que donés cabuda a allò que el discurs oficial oblidava: la cultura immensament pluralista d’un país en el qual coexistien temps històrics diversos, memòries i quefers de diferent esperit, juntament amb un projecte vertaderament profètic de recuperació nacional, abans de la lletra, que condueix a reclamar el que li ha estat arrabassat per satisfer uns pocs i mantenir callat gairebé tothom.

Acompanyat d’aquest impuls poètic, Aribau pot sortir a l’encontre de Catalunya sense deixar de pensar en Espanya. La pàtria és més gran que tots els poders que la poden arribar a regentar. És la cultura on la vertadera nacionalitat es fa i es manté. Si no hi ha un bri de separatisme en el seu plantejament, és perquè la diferència es troba en la cultura com a projecte col·lectiu interromput. Pel que fa a la resta, la pàtria que ell porta dins la descobreix en la seva intimitat més entranyable:

Si quant me trobo sol, parl ab mon esperit

En llemosi li parl, que llengua altra no sent,

E ma boca llavors no sap mentir, ni ment,

Puix surten mas rahons del centre de mon pit.

Sobre aquesta nostàlgia pel fet de no tenir el paisatge que forja la memòria s’estén la passió excursionista, rampell sentimental d’anar on l’ànima troba les raons que la raó li oculta.

La Renaixença catalana havia començat.

Entre rails

Durant els quinze anys que van seguir la promulgació de la Llei de successió per part de Ferran VII, catalans i espanyols van compartir el sentiment de vergonya envers els regents, la reina Maria Cristina i el general Espartero. Segons Théophile Gautier, viatger arreu del país, «anar per Espanya continua sent una empresa perillosa». Aquest era el primer aspecte comentat després de visitar Barcelona i Madrid; el segon, la seva impressió entorn de la manera d’inserir-se el capitalisme a la vida social: en ambdues ciutats era visible la presència dels líders de la indústria i el comerç, convençuts de l’arrencada de l’economia.

La industrialització està lligada amb el ferrocarril; el sentiment envers aquest forma part de l’imaginari popular i de les pel·lícules sobre el segle xix, en les quals una màquina de tren traient fum avança per un paisatge agrest. Veiem així l’associació de la indústria i la vertebració del país, quelcom que no es va tornar a veure fins al projecte de l’AVE. L’any 1848, la línia ferroviària Barcelona-Mataró va marcar la pauta fins i tot en l’amplària de via, diferent de l’europea, amb vint centímetres més. Avui ens preguntem pels motius d’aquella decisió. De fet, per què van fer les vies amb aquella amplària? La resposta clàssica: per evitar una nova invasió procedent de França, com quan van arribar els Cent Mil Fills de Sant Lluís sota el comandament del duc d’Angulema. Aquesta interpretació sembla força banal.

Espanya es volia moure cap al futur abans que l’atrapés el passat. A cada pas de la industrialització, dramatitzat en la literatura costumista, s’anaven perdent els vincles amb la terra. D’aquesta manera, els llogarrets aïllats o les valls de les muntanyes, en lloc d’evocar una arcàdia feliç, es mostraven com a llocs endarrerits, indiferents al progrés, convertits en material per als acomodats folkloristes de les ciutats. Un tret característic de la vivència de la industrialització a Espanya és la recerca de motius per a un desacord amb Catalunya.

El motiu més clàssic es relaciona amb la presència de viatjants de comerç de les indústries catalanes per terres espanyoles, amb la seva peculiar manera d’entendre el negoci i la seva austeritat en els hàbits quotidians, origen de la fama de garrepes. En realitat, tanmateix, va tenir més a veure amb el despertament de la consciència patriòtica, el referent de la qual era l’edat mitjana: burgesa i urbana, en el cas català; camperola i guerrera, en el cas espanyol.

Aquesta idea es va instal·lar amb força en la societat: és en l’etnocentrisme i el seu corol·lari, l’enveja nacional, en allò que coincideix Catalunya amb Espanya. Això no vol dir, per descomptat, que s’experimentés de la mateixa manera, és a dir, que es valorés amb la mateixa jactància. La industrialització va fracassar davant del desig d’unificar el país. Mai no va aconseguir de superar els recels envers aquell món propi que s’entrellucava rere els comportaments. A aquest fracàs voldria afegir una qüestió plantejada pels especialistes: la burgesia catalana va liderar el desenvolupament industrial o, per contra, va cercar el proteccionisme de l’Estat com a sostenidor d’unes empreses familiars poc competitives? El debat és obert; hi ha opinions per a tots els gustos. Encara falten moltes coses per avaluar i molts mites per qüestionar. En tot cas, sembla provat que la indústria catalana va exigir al govern de Madrid la creació d’aranzels a les importacions estrangeres i una actuació en termes de monopoli. Això va fer que un sector rere l’altre de la indústria tèxtil es veiés afavorit per mesures contràries al lliure comerç. La lògica social era de tipus econòmic; el sentiment, de caire moral.

Neogòtic

Els impulsors del desenvolupament industrial van fomentar la recuperació de l’època del gòtic, identificada amb l’època daurada de l’estil de vida burgès. El nou gòtic, el neogòtic, a banda de convertir-se en el vincle entre el futur i el passat, va alimentar el sentiment patriòtic. La retòrica emprada va ser diversa: en uns casos, se subratllà la importància de l’arquitectura, en d’altres, l’aspecte estètic de la vida, des del mobiliari fins als usos socials; la moral victoriana, per exemple.

El neogòtic no és monàrquic, ni cristià, ni republicà, ni laic, sinó tot plegat simultàniament i successiva, segons les imatges emprades: sosté l’autenticitat i l’honradesa de l’esperit burgès medieval, és a dir, el sentit de la llibertat i de la democràcia, i tria per fer-ho l’ornament. Una decisió que necessita tot l’equilibri que la moral burgesa és capaç de desplegar, encara que només sigui perquè la seva absència provoca angoixa i la seva exageració, el kitsch.

Elies Rogent cau sobre el neogòtic amb la mirada posada en l’obra d’E. E. Viollet-le-Duc, l’arquitecte que va restaurar la ciutat medieval de Carcassona, i va realitzar una obra admirable de la fantasia del gust dels industrials catalans. L’edifici de la Universitat de Barcelona era el nexe de continuïtat entre un gloriós passat i un prometedor futur. Després va anar més enllà; va restaurar importants monuments de l’edat mitjana catalana amb fortuna desigual. Va començar pel claustre de Sant Cugat i va continuar amb l’església i el monestir de Ripoll.

Ripoll havia estat una de les principals esglésies de l’arquitectura del primer terç del segle xi; l’any 1863, quan Rogent hi va intervenir, era tanmateix un edifici en ruïnes. Es va disposar a reconstruir-la publicant les fonts sobre les quals basaria la restauració. El resultat va ser una obra magnífica, sens dubte, però de l’arquitectura del segle xix! Tot i que, quan la gent la visita, creu que es troba en un edifici de l’edat mitjana; fins i tot sent l’aura d’aquell remot passat.

La restauració és una idea iniciàtica; tan sols mitjançant un procés altament artificiós, com ara la restauració d’una obra d’art, s’aconsegueix d’evocar una saviesa inesgotable i secreta l’alè de la qual es percep rere les ruïnes que ens han llegat les cultures del passat i pel qual s’aconsegueix d’obtenir l’eternitat d’allò que és bell, una qualitat inexistent a la natura.

Des del moment en el qual, per la dècada del 1860, el món dels inversors i els banquers fixa el seu àmbit d’actuació sobre el passat, la restauració dels grans monuments es converteix en la base i el sobreentès de la vida civil, sense que per aquest motiu sigui més perceptible el seu caràcter d’emblemes d’un sentiment patriòtic.

Recordem: Ripoll és el bressol de Catalunya.

Un estil de vida urbà

L’any 1860, la ciutat és l’espai per excel·lència del sentiment modern; la seva expressió social, l’estil de vida urbà. Es tractava de contraposar allò que era fi respecte d’allò que era rústic, allò que era civilitzat respecte d’allò que era endarrerit. En aquestes circumstàncies, Catalunya es va mirar en el mirall de Barcelona; Espanya, en el de Madrid. En principi, això no hauria de ser motiu de desacords, però ho va ser.

Gran ciutat, l’expressió ho diu tot. Carrers atapeïts de vehicles i gent que va d’un cantó a l’altre, empleats o treballadors manuals, a l’oficina o al taller, i que ho fa a peu, mentre és observada per les classes acomodades des de l’interior d’uns carruatges estirats per cavalls que avancen en stacatto, segons les directrius dels agents de circulació, que canvien de postura a intervals regulars.

El barri de Salamanca de Madrid i la seva resposta, l’Eixample de Barcelona, són els referents de l’Espanya sorgida de la industrialització. Madrid era fins aleshores una ciutat vella, cansada, el sentiment de la qual es reflectia en les formes d’expressió populars a les revetlles. El costumisme va arribar als teatres de comèdies de la mà de Bretón de los Herreros com l’evasió d’una realitat de cartró pedra, divertida, de vegades grollera, que encoratjava la gent a sentir afecte per la ciutat (A Madrid me vuelvo) i, alhora, a prendre distància de la literatura del desencant d’un Mesonero Romanos.

Els madrilenys es van acostumar a viure en una ciutat circular, envoltada per un territori agrest, de clima cruel, fred a l’hivern, calorós a l’estiu, a la qual tanmateix adoraven cada vegada que una nova obra pública certificava que era la capital. La iniciativa del ministre Pedro José Pidal de construir-hi un eixample seguint el model parisenc del baró de Haussmann no només va permetre la construcció dels barris d’Argüelles i Salamanca, sinó també l’artèria que els va unir i, com a colofó, el tramvia, emblema de la modernitat. La villa y corte es convertiria en una gran ciutat europea!

A Barcelona, l’Eixample dissenyat per Ildefons Cerdà va afavorir el sentiment que finalment la industrialització havia trobat un espai simbòlic estrictament català. Quant a l’imaginari que prova d’imposar, els principals traços del projecte urbanístic es poden resumir de la manera següent: l’espai s’organitza com una quadrícula amb punts cardinals, un eix central (el passeig de Gràcia) i una infinitat de carrers associats a una sèrie de conceptes clau en el despertament nacional català: herois (Roger de Flor, Entença, Rocafort, Villarroel, Pau Claris, Roger de Llúria), territoris vinculats (Aragó, València, Mallorca, Provença, Sardenya, Sicília, Nàpols), institucions representatives (Diputació, Consell de Cent, Corts Catalanes) i indrets de la memòria (Casp, Bruc).

Aquesta quadrícula és un vast recinte d’illes de cases d’una mica més d’una hectàrea cadascuna, formades per quadrilàters de cent tretze metres els vèrtexs dels quals es trunquen en xamfrans fent la impressió d’una plaça a cada cruïlla. Presidint la quadrícula espacial i els seus components, trobem els dos principis bàsics d’aquest renaixement català: un habitatge digne per als menestrals que s’incorporaven a la vida civil i un escenari de representació per a l’alta burgesia, que es va instal·lar al principal de les cases, a les façanes de les quals es mostraren de manera simbòlica els cicles de llum, vida i creixement. Aquest sistema de símbols és un edifici conceptual que entén l’arquitectura com una presència tangible a diverses escales, des del palau fins als habitatges més humils. El conjunt constitueix un imponent diagrama còsmic que els arquitectes de la segona meitat del segle van saber completar amb obres singulars que el magnificaven.

L’Eixample va articular la ciutat: al sud, els vells barris històrics; al nord, els pobles convertits immediatament en els barris alts (Sant Gervasi, la Bonanova, Sarrià, Pedralbes), que al seu torn van anar integrant les futures ampliacions en un to ordenat, en el qual cada parcel·la tenia el seu lloc i, val a dir-ho, el seu preu. És el fruit d’una societat que creu en procediments metòdics a la vida quotidiana. Els carrers són el nucli del negoci. Aquesta lectura geomètrica respon a una cultura política convençuda del fet que les infraestructures d’un país es poden crear de manera artificial. Barcelona constitueix per a Catalunya el seu sistema de referència, el centre del qual no ha de coincidir necessàriament amb la seu del poder, que intencionadament resta als barris vells, als edificis que d’ençà de l’edat mitjana complien aquesta funció. Una ciutat que distingeix la cosa pública de la privada és una ciutat digna de ser el mirall en el qual es mirava Catalunya.

Afecció a la feina

L’any 1860, la feina es va convertir en un pilar de l’orgull català tant o més que els relats heroics que descrivien els poetes de la Renaixença. En la feina diària, la satisfacció s’assolia en fer-la bé, un gest que va costar d’entendre a Espanya, on, en aquells anys, la feina se sotmetia al plaer de la lentitud, allò que els clàssics anomenen vida ociosa. Reapareix aquí un vell desacord: la unitat de mesura és el temps de treball, que, entenguem-ho, crea un cànon de l’home actiu en el qual una societat valora el sentit i la necessitat d’un dret propi.

El dret català es troba a la base d’aquesta afecció a la feina d’ençà que al segle x va convertir la paraula escrita en fonament de la realitat. La pràctica documental catalana va retre homenatge a aquesta singular manera d’actuar (desenes de milers de documents ho confirmen), alhora que va submergir la societat en el món dels advocats. Per descomptat, en un primer moment, aquests eren diaques o clergues que sabien llegir els vells textos legals, que d’ençà d’aquells temps remots han estat presents en l’educació sentimental dels catalans.

De la frondosa arbreda del dret català, triaré els Usatges, un codi legal síntesi de dret romà, visigot i de costums feudals. Una tradició procedent del cronista Bernat Desclot afirma que va ser el comte Ramon Berenguer I qui els va promulgar cap al 1060; avui, tanmateix, es creu que van ser redactats cent anys després pels legistes romanitzants de la cúria del seu besnét Ramon Berenguer IV. El text fixa la sobirania del comte de Barcelona en l’àmbit de les relacions feudals amb els altres nobles. Els habitants de la ciutat de Barcelona van ser conscients que finalment tenien un text al qual recórrer en cas de conflicte. Era un arbitratge. Però cap d’ells no va fer ostentació pública d’aquesta fita extraordinària; hi havia una sèrie de raons per les quals els advocats havien de donar-hi el vistiplau sense reserves. Vanagloriar-se’n, tanmateix, podia provocar la reacció de la noblesa, que mantenia les seves pràctiques judicials: el duel i l’ordalia regien unes determinades decisions en l’enjudiciament criminal entorn del dany i la reparació. Finalment serien els Usatges els que obririen l’esquerda per la qual entrarien la instrucció del sumari i la sentència.

Els Usatges permuten la força del duel judicial per la llei, i gràcies a això Ramon Berenguer II i Ramon Berenguer III, fill i nét del comte que promulgà els antics textos, van assolir la sobirania plena com a comtes de Barcelona. El poeta pisà que narra la conquesta de Mallorca a començament del segle xii va ser incapaç de silenciar el nom de la terra que havia donat suport naval a la seva república: l’anomena Catalunya, i al seu comte, príncep, convençut que aquella terra ja era quelcom més que un territori feudal; era un Estat dinàstic.

Feina, dret i poder: Ferran Valls i Taberner va convertir el debat entorn dels orígens dels Usatges en una reflexió sobre com els catalans van fer front, pels segles xix i xx, a la necessitat de mantenir la prudència, el seny, davant de la injustícia en les seves relacions amb Espanya.

Amb la inauguració del Gran Teatre del Liceu el 4 d’abril de 1847, s’esdevé una nova dimensió de l’espectacle a la vida social barcelonina. En aquella concentració mundana ningú no podia creure que l’objectiu fos el que es deia: l’audició d’una òpera. Era urgent, per contra, posar a prova en un ric escenari la posició de la burgesia que desenvoluparia l’economia del país. La construcció es va fer amb aportacions individuals i amb una estructura similar a la d’una societat mercantil: cada família comprava una llotja o una butaca de platea que després usava o simplement regentava. No hi va haver cap ajuda oficial. Per aquest motiu mai no es va fer res semblant a una llotja reial, com al Teatre Reial de Madrid. Una vegada més es mostraven les diferències de tracte envers una iniciativa procedent de Catalunya.

Durant els anys següents, el Liceu va desplegar una nova estètica que es va convertir en un sentiment d’orgull ciutadà. I a les avantllotges, durant els entreactes, el públic s’adonava de la raó de trobar-se allí, vestit d’etiqueta: la persistència, sota la màscara d’una festa mundana, de l’antiga i obstinada voluntat de ser catalana. ¿És que potser el fet d’anar al Liceu no era una desbordant reunió de societat, en la qual els negocis i el joc desenvolupaven un paper tan funcional com els drames de Norma o Adina?

Per primera vegada a l’edat contemporània hi havia un lloc en el qual els poderosos es preocupaven de l’avenir de Catalunya. La desil·lusió envers els diferents governs de Madrid (moderats, radicals o progressistes) va fer necessàries unes reunions que van exigir innovacions de llenguatge i de comportament. Perquè tenir una llotja al Liceu no era, ni de bon tros, un simple gest de superioritat social. Molt més que els diners, el que comptava eren els mètodes de seducció que permeteren que un grup social s’imposés i es mantingués durant gairebé dos segles aliè als canvis polítics i culturals. Sense caure en la caricatura, es pot afirmar que la recuperació de Catalunya no hagués estat possible sense la profunda il·lusió que aquell teatre d’òpera millorava la vida de la majoria de la població. En honor d’aquell benestar, les elits van invertir recursos per contractar les principals dives i tenors del moment.

El cercle social va fluctuar al ritme de les inversions a la indústria i el comerç, i va assolir la mateixa flexibilitat per adaptar-se als conflictes que havia tingut segles enrere la societat cortesana en les seves relacions amb els reis de la casa dels Habsburg. Els habituals del Liceu, que mantenien la seva coherència per les relacions interpersonals i per la reputació d’un individu entre els seus iguals, van intervenir en qüestions tan cabdals com el sentiment d’una pàtria catalana, l’avenir de la llengua i la postura crítica a Madrid. El Saló dels Miralls va ser l’escenari perfecte per a aquests simulacres de conquesta que constitueixen la sal de l’alta societat.

En aquell període incert per a la classificació de la societat en categories, la dècada del 1860, el Liceu va ser l’escenari privilegiat del moment en el qual es produeix l’esquerda per la qual les professions liberals i els comandaments militars van entrar en contacte amb la bona societat barcelonina i van pretendre de pertànyer-hi en nombrosos aspectes: els mateixos gustos musicals, un elevat ritme de vida i una autèntica forma de representació. Sí, en efecte, els salons i vestíbuls del Liceu van contribuir a difondre la temàtica mundana entre els sobrevinguts que, pels diners però no pels cognoms, aconseguien de fer-se un forat en aquell reduït cercle de persones que feien la seva aparició estel·lar a la llotja uns minuts abans de començar l’obra.

Una de les veritats més amargues per als melòmans nascuts en una època de rígid formalisme, quan el gran perill era el ridícul de dur un vestit passat de moda o unes sabates inadequades, va ser la veritat que l’anarquista Santiago Salvador anuncià de passada en llençar una bomba a la platea: aquells anònims assistents a l’òpera són l’enemic del poble. Aquí apareix una de les paraules més preocupants en la construcció nacional de Catalunya a la segona meitat del segle xix. Un dels principals arguments per qüestionar el sentiment de pertinença que el Liceu representava per a molta gent, entre la qual hi havia la dels pisos alts, fins i tot la del galliner, gent sense recursos però que estimava l’òpera i el que aquell teatre representava per a Barcelona.

La bomba del Liceu va provocar un calfred. La temptació del caos s’havia establert a les cantonades; a cada pas, la violència es barrejava amb les olors del carrer, amb la nàusea de la misèria, amb la fragilitat de la cultura urbana. L’aparició dels nervis com a subjecte històric es produeix amb la generació que va sentir l’alenada dels anarquistes al clatell. Era el primer senyal de la definitiva fixació del pànic com a fet col·lectiu. Ningú no estava segur, ni tan sols les nits d’estrena, quan tothom es mostrava vestit amb les millors gales. Finalment s’aprèn a conviure amb els nervis i això mateix es converteix en part de la cerimònia: les dones podien caure desmaiades, si calia, i els cavallers les socorrien amb un gest sol·lícit i una ampolleta de sals a la mà.

Es comença a conviure amb la mort i, en poc temps, sense que se sàpiga realment qui ho va sostenir a Barcelona, a Catalunya, es va començar a parlar amb els morts. L’espiritisme va entrar en la història; era un sentiment d’inseguretat. Van començar les aventures amb l’ocult i amb personatges que podien fer una carta astral. S’havia obert la porta a les visions. Mai més ja no es tancaria.

«Un Tros de Paper»

Pels darrers anys del regnat d’Isabel II, la gent va començar a percebre que les disputes entre Catalunya i Espanya no es desenvoluparien en el vell tauler de la Constitució del 1812, ni tan sols la del 1837, en el qual les jugades es realitzaven amb prou cura per no molestar l’adversari, sinó dins d’un corrent que exigia canviar-ho tot. És l’esperit de l’època, del qual Frederic Soler, més conegut com a Serafí Pitarra, va parlar a propòsit de l’aparició d’Un Tros de Paper, el nom de la revista amb la qual uns iniciats van voler canviar l’estructura de l’Estat; el mateix esperit que va permetre poc després una nova revista, Lo Gay Saber, el segell de la recuperació de la llengua i la cultura catalanes. El sentiment patriòtic es va difondre per tots els racons de Catalunya. Amb aquest sentiment era difícil que la realitat qüestionés els somnis.

Frederic Soler va aprendre de José Zorrilla, que vivia de l’èxit del Don Juan Tenorio, la importància de recuperar el passat en forma dramàtica. La bona acollida d’El puñal del godo, una recreació de Don Rodrigo, el darrer rei got, alhora que una evocació de la pèrdua d’Espanya, el va dur a cercar quelcom de semblant per a Catalunya i, l’any 1856, va estrenar una comèdia titulada Don Jaume I el Conqueridor.

Soler va fer pujar Jaume I a un escenari teatral. A banda de les rialles que l’obra va provocar al públic, convé saber com es recordava aquell rei. A Catalunya no comptava amb gaires simpaties, al contrari de València, on se’l considerava el pare de la pàtria. Va néixer, així, una nova dimensió crítica entorn del passat. Per primera vegada, els personatges es veien afectats pels sentiments patriòtics. Per què veiem Jaume I tan odiat com respectat tan sols canviant de ciutat? És no pensar en les conseqüències, moure’s per l’impuls de quedar bé davant dels amics. El sectarisme, després del 1868, es converteix en fonament fins i tot en els estudis més severs.

En tota la vida, Jaume I va tenir un únic i constant objectiu: conspirar contra les decisions de la seva família paterna, inclòs el primer matrimoni que aquesta acordà amb Elionor de Castella. És el primer rei d’Aragó que tria el paper de conqueridor en les campanyes de Mallorca o València. El Llibre dels feyts, una mena d’autobiografia que segons sembla va dictar, va ser el mirall amb el qual va tapar el secret dels seus èxits i dels seus embolics amorosos, ambdós nombrosos. Tots els autors que han provat de reconstruir aquesta funambulesca narració en primera persona en recorden un moment especial: quan, l’any 1228, Jaume I, intrigant obscurament amb els nobles i patricis a casa d’un d’aquests darrers, Pere Martell, va obtenir la plena satisfacció dels seus desitjos de conquerir l’Imperi almohade; havent de portar l’afer, mig econòmic mig militar, va aconseguir d’ocultar-ne als nobles d’Aragó una part, i l’altra, als nobles de Catalunya, per la qual cosa no sabem prou bé qui va estar darrere de les seves accions i qui en va sortir beneficiat.

Va desenvolupar tres objectius: la consolidació de Barcelona com a capital de la Corona d’Aragó, la colonització del Regne de València i la cessió del Regne de Múrcia a Alfons X el Savi, el marit de la seva filla. Un cop assolits aquests objectius, i conscient que tothom havia estat enganyat, es va deixar caure als braços d’una jove que va alleujar els seus darrers mesos de vida. Encara va ser a temps de veure créixer políticament el seu fill Pere el Gran: un rei diferent d’ell, que es va entregar en cos i ànima a la causa dels Hauteville de Sicília, que era com dir dels Hohenstaufen d’Alemanya. El conflicte entre pare i fill va ser notori i va deixar una qüestió pendent: l’entitat política de València. Un regne sobirà? La part substantiva d’un Estat dinàstic format per Aragó i Catalunya? Preguntes que, en tot cas, provocaren una profunda transformació dels sentiments que va donar lloc, alhora, a un poderós moviment: el catalanisme.

El catalanisme experimenta

El ideals catalanistes havien pertangut llarg temps a una litúrgia de caire literari. La Revolució del 1868, anomenada la Gloriosa, els va convertir en una poderosa eina per escodrinyar la vida concreta de Catalunya i mantenir la pàtria sota una il·luminació perpètua de to progressista: la Primera República va fer un pas més en aquesta direcció. Aquesta vegada no van ser debats entorn del passat, sinó una remodelació de la forma de l’Estat, ja que la república federal era una vella aspiració catalanista. Com es podia creure d’aleshores ençà en un Estat que no fos així? L’amenaça cantonalista era cada vegada més gran. Res no aturaria la disgregació del territori tret de la força. Molts catalans van entendre com un advertiment el pronunciament del general Martínez Campos a favor de la restauració monàrquica en la figura d’Alfons XII, fill d’Isabel II, la reina exiliada a París.

Per a Valentí Almirall, la uniformitat, no la unió de Catalunya i Espanya, era l’objectiu a batre. Volia progressar en l’autonomia, conquerir l’autogovern, del qual, segons la seva opinió, els catalans tenien necessitat: «El nostre ideal és que Catalunya visqui agermanada amb totes les restants regions de la Península». Tot això estava escrit a Lo catalanisme, però pocs polítics a Madrid es van prendre seriosament aquest llibre. Tampoc no es prengueren seriosament la versió catòlica, de dretes, d’aquests mateixos ideals: la que va expressar el bisbe Josep Torras i Bages a La tradició catalana. El seu missatge era concís però clar: Catalunya serà cristiana o no serà!

L’alternativa d’una nació rica i plena es va fer present en les dues faccions del catalanisme: la d’Almirall i la de Torras i Bages. La millor prova que el moviment no seria un fenomen efímer, sinó que acabaria incrustant-se a Catalunya i transformant-la per sempre. L’aura d’Almirall és el fet d’haver aconseguit de fer realitat, en l’àmbit teòric, la cultura de l’autogovern. La pregunta crítica era la següent: el desafiament del catalanisme seria recollit per una societat civil en gestació, a estones enèrgica, a estones exhausta? En tot cas, la seva tesi, acceptada per homes influents al llarg de molts anys, va conferir al caràcter català aquell tret al qual es refereix la gent d’Espanya quan diu: «Sí, així són els catalans!».

El catalanisme experimenta amb el sentiment dels catalans i en surt ben parat: la mesura d’un país es troba en la convicció d’allò que és. Catalunya, terra d’oportunitats, on els superbs s’avesen i els pobres s’enriqueixen. Per descomptat, l’èmfasi incorre en diversos aspectes morals: llibertat, modèstia, amistat, esforç. El to de la defensa de la nació és divers, des de les reflexions de caire cultural fins a les afirmacions més apassionades. La idea que els catalans són capaços d’arrencar pa de les pedres va tocar la fibra sensible de l’opinió pública espanyola, perquè donava suport a la creença que el caràcter català sorgia directament de la terra i de la llengua. Aquest fou el llegat del catalanisme, que es va perpetuar a través de la política.

Infortunats esdeveniments del passat

El sentiment envers Catalunya va crear la necessitat d’explicar tres infortunats esdeveniments: el Corpus de Sang del 1640, l’11 de setembre de 1714 i la Guerra del Francès del 1808 al 1814.

Els mitjans per fer-ho van ser articles periodístics, xerrades als ateneus, debats públics; en alguns casos, se subratllava més la cultura que la política, com, per exemple, quan es plantejaren els seus efectes en la llengua; en d’altres, en canvi, es prioritzava el perfil humà dels herois que els van dur a terme: Pau Claris, Rafael de Casanova, Antoni de Villarroel, Mariano Álvarez de Castro. La redempció dels personatges mantenia el destí de la nació, un destí vinculat a la desafecció envers Espanya pels greuges rebuts.

Corpus de Sang

«Visca la Iglesia, visca’l Rey y muyra lo mal govern!» Aquest fou el crit dels segadors que s’alçaren a Barcelona el 7 de juny de 1640, dia de Corpus. Un crit que quadra malament amb la llegenda, a la qual l’any 1907 va posar imatges el pintor Antoni Estruch. Així són els sentiments: mesuren malament els detalls. El drama no requereix precisió, exigeix passió. I el fet d’uns segadors enfurismats contra el mal govern és suficient per convertir en còmplice amigable de la causa nacional un poble en armes contra la injustícia. Convé que així sigui. Ho exigeix la tradició romàntica: l’home es compromet amb els valors de la seva terra i, si cal, mor heroicament en la seva defensa.

Però tot va començar aquell 7 de juny de 1640, dia en el qual uns segadors, en anar a Barcelona per a la celebració del Corpus, s’alçaren en armes contra l’autoritat, representada en aquell moment pel comte de Queralt, que va acabar sent assassinat a la platja de la Barceloneta. Per què va ocórrer? Comencem pel principi.

La revolució protestant del segle xvi va tenir bons i mals efectes a Catalunya i, extensivament, a Espanya: els bons, una emigració d’hugonots que va dinamitzar la vida agrícola del Principat; els dolents, l’obsessió dels reis de la casa d’Àustria d’utilitzar la Inquisició per vigilar el protestantisme. Acabada aquella revolució, en va començar una altra, menys famosa, perquè no va interessar als historiadors alemanys del segle xix (val a dir que a Leopold von Ranke, el pare del positivisme), però més decisiva, d’un major abast polític per a Catalunya i Espanya: la revolució monàrquica del segle xvii.

La revolució monàrquica va fixar tres objectius principals: identificar la monarquia amb la nació, trobar una estabilitat econòmica després d’una etapa de despesa excessiva i consolidar l’ordre servint-se d’una nova lleialtat i nous símbols. La clau es trobava en la figura del monarca, no del rei. De reis, n’hi havia hagut des del segle xii, a Catalunya (els reis d’Aragó) i a Espanya (els reis de Castella), però fos quina fos la seva ambició, en tot moment van ser primers entre iguals, més que no pas un i únic. Els iguals dels reis desafiaven incessantment l’autoritat de la Corona realitzant aliances per limitar-ne el poder. Això serveix per als nobles aragonesos de la Unió que es van oposar a Pere el Cerimoniós, de la mateixa manera que serveix per a les grans famílies andaluses que van atacar Enric IV. En aquestes circumstàncies, Espanya no era una realitat política, i encara menys una nació. Fins i tot per l’època dels Reis Catòlics va continuar sent un Estat dinàstic.

El canvi de rei a monarca no es va produir d’un sol cop ni a tot Europa igual; a Espanya es va produir arran de la crisi política a la cort dels Habsburg pel seu trasllat de Valladolid a Madrid, enmig del debat entorn de l’expulsió dels moriscos l’any 1609. La lluita va tenir molts fronts, el més interessant dels quals fou el generacional, ja que els homes de l’hereu, Felip IV, van identificar els favorits del rei Felip III amb la corrupció; no tots eren corruptes, però n’hi havia molts. La revolució va consistir a unir monarquia i nació; era el model francès teixit pel tutor de Lluís XIII, el cardenal Richelieu. Aquella revolució va ser resposta a Portugal, a Andalusia i, notablement, a Catalunya, tot provocant en aquest darrer cas allò que Sir John Elliott va anomenar, amb una expressió bella i gairebé romàntica, «la revolució dels catalans».

La forja d’una nació espanyola va ser planejada pel comte duc d’Olivares en la línia de Richelieu i va ser contestada per la Generalitat de Catalunya, amb Pau Claris al capdavant. El motiu: conculcar els drets i les tradicions pactats. És estrany que s’associés amb França, ja que això volia dir passar d’una revolució monàrquica suau en el contingut, malgrat que dura en la forma, a una revolució monàrquica suau en la forma i dura en el contingut. Badada o no, l’efecte últim d’aquella confusa època va ser la Pau dels Pirineus, en la qual el nou monarca francès, Lluís XIV, va superar amb escreix el monarca espanyol, Felip IV: la Catalunya Nord va passar a ser un districte administratiu de França.

Aquest atansament entre dos monarques enemics, representants alhora de dues dinasties llargament enfrontades, va provocar una distracció de Catalunya i Espanya davant dels canvis que es produïen a Europa, amb la Revolució del 1688 a Anglaterra i els acords diplomàtics en els quals l’Imperi espanyol no va ser present. El resultat final va ser un conflicte dinàstic entre els Habsburg i els Borbons pel tron d’Espanya, que era tant com dir sobre el model de nació que els uns i els altres volien imposar: l’Habsburg proposava de mantenir l’equilibri d’una Espanya que mantingués a Catalunya l’existència de les institucions de govern; el Borbó, en canvi, desitjava aplicar-hi el model de Lluís XIV fins a les màximes conseqüències. El conflicte es va resoldre en una guerra.

11 de setembre de 1714

Per als catalans, la història de l’11 de setembre de 1714 és el sentiment d’una ferida. La defensa heroica de la ciutat de Barcelona, la pèrdua de les institucions de govern, l’exili dels partidaris de l’arxiduc Carles, l’aliança amb el nou rei, la submissió de la vida a l’activitat econòmica després del Decret de Nova Planta i, finalment, el desplaçament de la voluntat de ser a la feina diària però injectant-li l’esperit d’una resistència fèrria.

Aquesta versió és notablement una interpretació patriòtica dels erudits de la Renaixença i el Modernisme. Mateu Bruguera i Salvador Sanpere i Miquel, entre d’altres, van greixar i impulsar el sentiment d’humiliació dels catalans en aquell dia infaust. Després, la idea es va gestionar amb cura a mesura que es descobrien detalls que menyscabaven part d’aquesta lectura. Amb el temps, només va restar per fer un pas més: el pas a les celebracions, el seguici de la ciutadania davant la tomba de l’heroi de la resistència ciutadana enfront de l’invasor.

El sentiment sobre aquest fet troba efectivament el seu clímax en la història de Rafael de Casanova i no en la d’Antoni de Villarroel o els patriotes inhumats al Fossar de les Moreres, on, tal com deia Frederic Soler, «no s’hi enterra cap traïdor». Per tal que s’intervingui amb arguments tan ferms sobre aquest succés cal que el gest s’origini en quelcom que es troba per damunt del valor personal, i és precisament Casanova qui fixa aquest element en la voluntat dels catalans, en tant que defensor d’una forma de govern. Quelcom que no pertany al món dels sentiments, però l’assoliment del qual esdevé impensable sense ells. L’efecte més durador d’aquesta voluntat de ser dels catalans es produeix quan ningú ja no recorda que a l’origen de la celebració hi ha un fet històric, perquè els mites d’una nació no es discuteixen i el seu efecte social s’accepta sense aprofundir en els detalls. La veritat no és necessària en la realitat promoguda pels sentiments. De l’imaginari es passa a una litúrgia la font de la qual no s’aconsegueix descobrir perquè està inserida en la memòria col·lectiva. En totes les aspiracions d’autonomia, en els gestos de ser una nació, l’11 de setembre duu en si mateix un element no percebut, però essencial de la raó de ser de Catalunya.

Només un detall. L’heroi de la jornada, Casanova, va exclamar davant dels defensors de la muralla: «Senyors, fills i germans, avui és el dia de recordar-nos del valor que en tots els temps ha executat la nostra nació. No diguin la malícia o l’enveja que no som dignes de ser catalans i fills legítims dels nostres avantpassats; per nosaltres i per la nació espanyola combatem. Avui és el dia de morir o vèncer».

Allò que el vent de la guerra s’endugué

A Catalunya s’anomena Guerra del Francès allò que a la resta d’Espanya s’anomena Guerra de la Independència. És quelcom més que un matís; és l’expressió d’un sentiment del que va significar per als uns i per als altres. Hem de conèixer allò que el vent de la guerra s’endugué.

Cap a la dècada del 1770, tot Espanya es mirava a la cort de Madrid. Què podia fer Catalunya, que no tenia cort? Esperit de la Il·lustració. Les classes acomodades, nobles i funcionaris, s’airejaven en carruatge per Madrid, i en aquell Madrid dins de Madrid que és el passeig del Prado. N’admiraven les fonts, Neptú i Cíbele, icones de la villa y corte, però també d’una Espanya que, finalment, semblava que havia trobat el seu destí. En quina altra ciutat del món hauria estat possible que un rei preferís ser l’alcalde? Aquesta és una de les coses notables que Madrid deu a Carles III, de la mateixa manera que cent coses insignes més; per citar-ne una, la Porta d’Alcalà: uns propileus a l’altura de la capital d’un imperi!

Vegem ara la Barcelona d’aquell any 1770, cerquem la manera d’esborrar les poderoses empremtes que hi va deixar el creixement dels segles xix i xx. Què hi queda? Hi queda l’esforç il·lustrat d’inspiració maçònica de donar vida a les institucions econòmiques, com ara la Societat d’Amics del País. Hi queda la Llotja, però no l’edifici gòtic, malgrat que era tan esplendorós, sinó el neoclàssic. Hi queda la tradició del Consolat de Mar, que va trobar la seva expressió rococó al Saló Daurat, amb el seu refinat desdeny davant les queixes entorn de la decadència. Hi queda l’interès per Espanya. En aquell moment, un home donava to a l’actitud dels catalans davant del món. El seu nom: Antoni de Capmany i Montpalau.

Capmany s’estimava la marina, el comerç i les arts de l’antiga ciutat de Barcelona. Segons ell, l’única institució partícip dels interessos espirituals i materials de Catalunya era la Reial Junta Particular del Comerç, que havia estat creada per ordre de Ferran VI l’any 1758, coincidint amb una altra venerable institució, la Reial Acadèmia de Bones Lletres. Els membres d’aquella Junta consideraven un deure l’encaix de Catalunya dins d’Espanya des del mateix moment en el qual es regulà el comerç amb Amèrica. En polèmica amb Jovellanos i Campomanes, va afirmar que els successos de París (l’assalt a la Bastilla del 14 de juliol de 1789) demostraven que no hi ha res al món que pugui ser tractat amb lleugeresa.

Capmany fou clar en l’afer de la guerra. El pamflet El Centinela contra los franceses és un al·legat contra Napoleó, a qui considerava un mal per a Espanya. Finalment, refugiat a Cadis, va traslladar el tarannà català a les Corts constituents. Els seus socis de la Junta van legitimar la seva posició nomenant-lo representant de Catalunya a la redacció del text constitucional. Capmany va tenir clar que la grandesa de Catalunya era defensar Espanya. Però no va arribar a conèixer allò que el vent de la guerra s’endugué. Va morir abans que la guerra hagués acabat. I el que s’endugué va ser l’esperit il·lustrat, i el seu lloc el va ocupar el Romanticisme. La nova veu que dirigia el destí de les nacions.

Devoció mariana

La devoció mariana és un sentiment poderós. A Espanya lliga amb les doloroses, que surten als passos de setmana santa, a les quals es llancen floretes com a la Macarena; a Catalunya té un nom i un rostre propis i indiscutibles: Montserrat, la marededéu bruna, la Moreneta.

Després de la Revolució del 1868 i de la república federal, els catalans van girar la mirada cap al seu passat catòlic. Hi havia una talla romànica d’una veneració especial, una d’aquelles marededéus negres com les de Rocamadou, Orcival, Marsella i Guadalupe, amb les quals l’Església va lluitar contra l’equívoc de la raó revolucionària que veia en la Mare de Déu l’enemic del progrés. Finalment, el sentiment envers ella es contrau en un xiuxiueig, una veu que vol situar Catalunya sota la seva empara. La peregrinació a la muntanya serrada es converteix en un gest d’afirmació patriòtica, fins i tot nacional.

L’any 1881, un moviment d’opinió va proposar de convertir la Mare de Déu de Montserrat en la patrona de Catalunya i la Cúria romana ho confirmà, per a delit de la comunitat benedictina que, dècades abans, havia començat la reconstrucció del monestir i de l’escolania, un esforç banyat en una aura de misticisme cristià. Pel fet de guardar la marededéu, el monestir de Montserrat es va convertir en el lloc sagrat de Catalunya, on el temps sembla aturat en un passat inconcret. Què en sabem?

El monestir es va fundar al segle xi dependent de Ripoll, que en aquells anys era com dir de l’abat Oliba, bisbe de Vic. Des del primer moment, va ser una eina en mans dels reis d’Aragó del casal de Barcelona, malgrat que triaren Poblet, un monestir cistercenc, com a necròpolis reial. Durant el regnat de Ferran el Catòlic, va passar a dependre d’un monestir de Valladolid i es va convertir en un indret important per a l’Espanya cristiana; Ignasi de Loiola hi va crear els Exercicis espirituals. La desamortització de Mendizábal va acabar amb la comunitat del monestir: es van clausurar l’arxiu i la biblioteca, els monjos es van dispersar. L’any 1844 va començar la redempció. Montserrat no va sostenir Catalunya, més aviat Catalunya va sostenir Montserrat.

A mitjan segle xix, als catalans els calia amb urgència un espai sagrat a l’altura, com a mínim, del monestir de Covadonga, on es deia que havia nascut Espanya, i també de Compostel·la, ja que l’apòstol sant Jaume havia esdevingut, per iniciativa de Felip II, el patró d’Espanya. Montserrat es reconstrueix en plena presa de consciència d’allò que és català i lidera la recuperació nacional. Es va fundar a propòsit d’això, l’any 1878, una revista, La Veu de Montserrat, de caire pastoral, però el subtítol de la qual era una proclama: Setmanari Popular de Catalunya. El seu objectiu: despertar la consciència del poble envers unes arrels cristianes i assegurar els llaços amb el passat i el futur en uns temps convulsos. La peça clau per a aquest fet és la Mare de Déu, en honor de la qual mossèn Cinto Verdaguer va posar lletra al Virolai. Ja saben: «Rosa d’abril, morena de la serra».

Al començament del segle xx, aquest espai sagrat va arribar al seu punt àlgid gràcies, en part, al laïcisme dels dirigents sindicals, i en part, a la carismàtica personalitat d’alguns abats, els quals, a les seves homilies, van aconseguir de dibuixar un retrat de la devoció catalana similar a la imatge que aquells benedictins es feien d’ells mateixos; profundament religiosos però sense fanatisme, membres de la jerarquia monàstica però democràtics. Una forma d’espiritualitat religiosa que despertava una gran devoció en el poble català.

Els homes com Jaume Collell descobrien, entre els murs del monestir on anaven a meditar, el microcosmos religiós de la nació, i sobre aquesta base definien una Església catalana com una comunitat d’amor cristià. Era una projecció de la ideologia catalanista, però amb unes gotes del misticisme excursionista. A diferència de l’Església espanyola, el major sentiment de la qual se sosté a Santiago, empara de la identitat nacional durant la Reconquesta, l’Església catalana desenvolupa un sentiment de comunitat de creients basat en la devoció a la Mare de Déu.

L’ànima del poble

La cultura popular defineix Catalunya. Pensem en les festes i els balls. Creació del folklore decimonònic, però amb una llarga tradició al damunt des del més remot passat. És difícil de seguir-ne la pista dels orígens.

La sardana, per exemple, la dansa més bella de totes les danses, és vinculada a una teoria del ball des de la Grècia clàssica fins al segle xix. Es va arribar a aquesta conclusió en observar balls amb les mans entrellaçades en diversos pobles de l’antiguitat. Després, pel segle xix, va ser estructurada i se li va posar música. El resultat va ser que la sardana és l’expressió del sentiment del poble català. Un dels seus principals referents.

Això exigeix de plantejar el paper exercit pel folklore en la definició dels sentiments. Els erudits, en cercar als arxius restes de tradicions antigues, es van convertir en intèrprets dels diversos usos populars. En la majoria d’ells, pensem en els castellers, no hi ha pompa, ni privilegis, ni tan sols, potser, genialitat, però sí la plaent igualtat i la competència de carregar i descarregar una torre de quatre, de sis, amb manilles o sense. La competència per construir les torres humanes respon a l’habilitat dels menestrals en els seus oficis, o dels camperols en la feina agrícola; res que faci recordar Faust, sinó els mites grecs d’esforç i solidaritat d’un poble davant dels desafiaments de la natura. Amb aquesta imatge, es comprèn la metamorfosi que va fer possible que el folklore definís una manera d’entendre la societat industrial.

Quina importància van tenir els costums populars en la reparació de Catalunya? Segons el Romanticisme, inspirador d’aquests moviments a favor del folklore, hi ha un impuls infinit a la pròpia terra, la llar dels avantpassats, dels avis, que es transmet amb aquest sentiment. Es busquen les arrels de moltes festes, la Patum de Berga o els balls de gegants a les places públiques, al·legories de l’ànima d’un poble, al capdavall. Aquesta és la raó de llegendes que parlen d’allò que és català des del més profund dels temps.

La devoció envers els bandolers és essencial, en aquest punt. S’exalta Serrallonga per la seva rebel·lia patriòtica contra el poder, mentre que es mira a una altra banda quan la policia reprimeix els llibertaris, que a la seva manera també són rebels i patriotes. El deute amb Schiller es manifesta: el poeta romàntic alemany havia escrit un retrat admirable de la figura del bandoler com el rebel que augura una era de llibertat. I avui sabem que, per al sentiment popular del segle xix, els bandolers representen una vida lliure del despotisme de l’Estat, i que els seus noms eren pronunciats amb una emocionada admiració en saber que van disputar amb la monarquia.

Si no es trobaven personatges reals, es recreaven llegendes. És el cas del comte Arnau, un heroi romàntic rescatat d’una cançó popular pirinenca, exemple del rebel català, misteriosament afavorit per la geografia de les seves aventures: Arnau fou (i és, si atenem un programa de TV3) un heroi català i un guspireig de llibertat en temps obscurs.

La llengua, vincle primordial

Catalunya té una llengua i Espanya en té una altra. Això és un fet, però també un sentiment. En la dècada del 1880, en molts ambients culturals es va arribar a la conclusió que la llengua era un vincle primordial, tan poderós o més que la terra o la sang: la llengua és allò que tenen en comú les persones que pertanyen a un mateix grup. La idea procedeix de Herder: en la seva implacable cerca del ser de la nació, aquest influent pensador alemany va assenyalar la necessitat de defensar la llengua materna.

L’any 1888, durant la celebració dels Jocs Florals, la monarquia, representada per la regent Maria Cristina d’Habsburg-Lorena, va tenir l’oportunitat d’entendre el vincle que Catalunya té amb la seva llengua; si ho hagués fet, se li haurien obert les portes del catalanisme, fins i tot de sectors poc favorables a la monarquia. Al capdavall, Maria Cristina era descendent de l’arxiduc Carles, tan recordat en la celebració de l’11 de Setembre. A més, l’encarregat de fer-ho era un home que no suscitava recels per part de ningú: Marcelino Menéndez y Pelayo.

Don Marcelino va llegir el discurs de benvinguda a la regent amb bon accent: «I per això, Senyora, sou benvinguda a escoltar amorosament els accents d’aquesta llengua, no forastera ni exòtica, sinó espanyola». La invitació a entendre la diversitat d’Espanya es revela en català. Si es comprèn el valor històric, sentimental i polític de la llengua, la unitat és possible, però una unitat creadora: «Vostre generós i magnànim esperit comprèn que la unitat dels pobles és unitat orgànica i viva, i no pot ser aqueixa unitat fictícia, vertadera unitat de la mort».

Treu el cap aquí la qüestió, que sembla que incomoda tothom aleshores i ara, de la necessitat d’una expressió pròpia, genuïna d’una terra, sense que això signifiqui la renúncia a Espanya. Menéndez y Pelayo no s’acovardeix a l’hora de demanar a la regent que atengui les reclamacions catalanes: són legítimes. Ho diu ell, un càntabre, l’espanyol més universal del seu temps: «Comprèn també que les llengües, signe i penyora de raça, no es forgen capritxosament ni s’imposen per la força, ni es prohibeixen ni es manen per llei, ni es deixen ni es prenen per voler, puix res hi ha més inviolable i més sant en la consciència humana que el nexe secret en què viuen la paraula i el pensament».

La llengua és la màxima prioritat. Aquesta realitat precedeix els acords polítics, els gestos, les relacions econòmiques. Els porta en el seu si, els modela, els dóna a llum. És alhora un fet històric i un sentiment. No s’oposa a res d’Espanya, però pren tot allò que és propi de Catalunya. La llengua és «resplandor al fi de la paraula divina», tal com diu Menéndez y Pelayo; per això no és casual el fet que la trobi en les expressions dels Jocs Florals, que, instaurats al segle xiv pel rei Joan I, tornen per tal de consolidar Catalunya.

Les poesies presentades al certamen, i moltes altres de l’època, són expressions de l’ànima d’un poble, una ànima danyada per no poder-ho fer. I hi té el dret, un dret que procedeix de l’esperit d’una terra que permet l’harmonia profunda entre el pensament i la frase, vincle d’unió en la seva diversitat amb els pobles ibèrics, tal com afirma Joan Maragall a l’«Oda a Espanya» i, més incisivament, a «Himne ibèric».

Pintura, música, literatura

En aquella època crítica, un sentiment es va estendre per Madrid i Barcelona: l’historicisme, això és, la idea que les passions, els gestos i les tensions de l’ànima del passat han de ser escenificats; és el llegat de l’òpera que s’estén al món de la pintura.

A Espanya, l’home que millor va plasmar el sentiment historicista va ser Eduardo Rosales: en el quadre La reina Isabel la Católica dictando su testamento, prova de reconstruir sensacions que no es podien expressar amb paraules. El pintor té una tasca que en bona mesura coincideix amb la de l’historiador, però té l’avantatge de disposar d’una imaginació; el pintor, doncs, ha de construir, i finalment saquejar, la memòria de tot un poble en estampes singulars. Això és la pintura historicista. Després d’anys de donar-hi voltes, Rosales va descobrir la manera de retre homenatge a una terra de llegenda, l’últim racó del món on encara es podien trobar els somnis romàntics; per això la seva pintura no es troba tan lluny de la impressió d’Edmond d’Amicis, després del seu viatge: «I jo, creient que potser mai més no tornaria a veure Espanya, vaig plorar».

A Catalunya, la figura clau va ser Marià Fortuny i Marsal (no el confongueu amb el seu fill Marià Fortuny i Madrazo), la pintura del qual és un arxiu de records. És una altra manera de convertir el sentiment del passat en una fita del futur. Va amarar per a tal finalitat la difusa psique dels natzarens catalans (Claudi Lorenzale, Milà i Fontanals) amb un fort cromatisme i un difícil simbolisme. El seu quadre Ramon Berenguer III davant del castell de Foix és una evocació d’un episodi clau en la història de Catalunya, i també l’aproximació a la vida oculta d’un heroi que, com Èdip o Hamlet, va derrotar el seu oncle per recuperar el tron del seu pare.

Els detalls de la història són esgarrifosos, amb ressons bíblics: Berenguer Ramon II, l’oncle, va ordenar l’assassinat del seu germà, Ramon Berenguer II Cap d’Estopes, el pare. I això va ocórrer a la Perxa de l’Astor, el 5 de desembre de 1082. El nen va quedar a cura de la seva mare, Mafalda de Pulla, filla de Robert Guiscard, fins que un consell de barons en va decidir el destí: seria comte quan fos major d’edat. Però, durant aquest temps, l’oncle, el presumpte instigador, ostentaria el poder. El sacrifici de viure tota l’adolescència a l’ombra de l’assassí serveix per expiar el pecat familiar. Transposa l’assassinat del pare a la perspectiva d’un ritus, tan llunyà per remuntar-se al seu origen, on trobem la figura dels bessons. Així s’explica fàcilment: Berenguer Ramon II, l’assassí, i Ramon Berenguer II, l’assassinat, són bessons, com Ròmul i Rem; però, finalment, la clau es troba en el fet que la sobirania és una i els aspirants, dos: el sacrificant i la víctima.

Fortuny va pintar el fill de la víctima, el nebot de l’assassí, en el tràngol de conèixer la veritat, en el territori adequat per a aquest fet, en el qual la tradició oculta situa els segells d’aquesta revelació. Però no va avançar per aquest camí: no va seguir la manera d’escodrinyar els morts envers la qual mostraven tant d’interès els seus amics natzarens. Li va semblar un afer perillós quan es va enrivetar d’espiritisme, aquella passió que va seduir la bona societat barcelonina cap al darrer terç del segle xix.

Es va allunyar de tot plegat per cercar el sentiment d’allò que és català en el simbolisme realista. Va impulsar la cerca d’un art allunyat dels ideals de la Renaixença, convençut que era un camí extraviat. La guerra de l’Àfrica va ser l’incident que va despertar la seva consciència. En aquell instant, juntament amb el general Prim (de Reus, com ell) i en companyia de Pedro Antonio de Alarcón, un granadí de Guadix, Fortuny va adreçar el seu pinzell a pintar La batalla de Tetuan, una obra admirable que ajudava a sortir del mal pas un govern empresonat en un conflicte absurd; després es va fixar en allò que la societat es negava a reconèixer, la qual cosa va donar lloc a la seva obra més comentada, La vicaria, en la qual explora una terra fins aleshores incognita: allò que és quotidià, un vincle tan poderós com la història.

Quan ja era el pintor català més gran de la seva època, l’únic capaç de situar-se a l’altura de Goya, Fortuny es va traslladar a viure a Granada amb la seva esposa, Cecilia de Madrazo, també de família de pintors; allí va néixer el seu fill i allí va cercar nous motius per escodrinyar la vida concreta de l’home del seu temps. Als seus ulls, l’any 1868, el de la Gloriosa, Catalunya apareix marcada per un progressiu deteriorament del to social i cultural. Al seu estudi granadí, es va obstinar a recuperar el passat que podia gratificar l’esperit. El resultat va ser La matança dels Abenserraigs, on els fets històrics de la fi del regne nassarita de Granada es barregen amb les llegendes ideades per Washington Irving als Contes de l’Alhambra.

No va tenir temps, tanmateix, d’indignar-se amb l’aliança del Postromanticisme i el kitsch, un símptoma de l’afebliment de la sensibilitat artística que va avançar del febril setembre del 1868 al desolat desembre del 1870, quan el general Prim va caure abatut d’un tret al carrer del Turco de Madrid. Potser aleshores, es va dir, havia de fer un pas més endavant. Arriscar la vida per un art amb futur. No es va equivocar en cap de les dues coses. Va deixar per a la posteritat Nu a la platja del Portici, que va pintar durant el seu viatge a Nàpols, una premonició de les avantguardes, però va morir poc després a París, amb trenta-sis anys.

Amb la seva mort es va perdre l’oportunitat no tan sols de tenir un gran pintor a les portes del segle xx a l’altura dels impressionistes de París o dels expressionistes de Viena, sinó també un home convençut que el futur de Catalunya passava per comprendre aquells mons admirables que tan sols es desvetllarien amb una lectura positiva d’Espanya. La tasca la dugué a terme la generació següent; en particular, dos pintors de talent, ambdós de Barcelona: Ramon Casas i Santiago Rusiñol, capaços plegats o per separat de retratar com ningú més la confosa societat del seu temps. Al llibre Per Catalunya (des del meu carro), amb il·lustracions del primer i textos del segon, publicat primer en forma d’articles a La Vanguardia, il·luminen els aspectes de la vida, despullen l’ànima, censuren els tòpics; en resum, sabotegen les tradicions que no condueixen enlloc. Entre el dandisme i el nihilisme, entre l’spleen i la rebel·lia, conspirant a favor de la cultura que es feia a París, Casas i Rusiñol són dos fars enmig d’una boira densa.

El complement perfecte de la pintura fou la música. Barcelona n’era la Meca; tenia les millors escoles i els millors mestres; va ser normal, per tant, que hi apareguessin els dos grans músics de l’època: Isaac Albéniz i Enric Granados, tan catalans (l’un de Camprodon, l’altre de Lleida) que no podien ser més espanyols: Suite Iberia i Goyescas en són la millor prova.

En literatura, la renovació passava per les dues llengües, el català i el castellà. Ambdues implicades en un drama per al qual el país no estava preparat: el desastre de Cuba, Puerto Rico i les Filipines. Cada vegada que provem de recordar aquella història de múltiples errors (diplomàtics, militars, polítics), oblidem un fet essencial, i és que Espanya havia perdut molt abans la guerra de les imatges. No es tracta de continuar debatent si l’explosió al Maine va ser accidental o no, sinó del fet que es continuï parlant de colònies quan no ho eren.

Mai no va calar en la gent la iniciativa governamental de convertir aquells territoris d’ultramar en províncies espanyoles amb els mateixos drets que les peninsulars. Se les valora dins d’aquella onada de la història que no perdona cap dels imperis colonials. La desgràcia d’Espanya en aquell moment procedeix del fet que, no acceptant aquell cicle històric, no troba tampoc un estil polític que eviti els desitjos d’autonomia.

Per contra, opta per la solució militar, els clàssics cops de sabre, al capdavall debades, perquè ja no disposa ni de la capacitat de violència, ni de la idea universalista de la hispanitat, per molt que la ressaltés per aquells anys el nicaragüenc Rubén Darío. És quelcom de semblant a l’actual indecisió respecte de Ceuta i Melilla, per què ens hem d’enganyar.

L’autèntic fenomen de ressò de l’any 1898 es degué a la conjunció de diversos corrents literaris, que tenien en comú la resistència a fer aquell pas en fals que condueix la crítica al derrotisme. Tots van dir en veu alta allò que la majoria de la població espanyola pensava in petto i que tan difícil li resultava d’expressar. Va començar així la confusió com a norma del país.

Tres corrents literaris es van desenvolupar alhora que això ocorria, amb molt poca relació entre si.

Una literatura de queixa entorn dels mals d’Espanya escrita en llengua castellana, amb noms rellevants com Azorín, Unamuno, Pío Baroja i Machado (Antonio); segon, una creació poètica que en castellà s’inspira en Rubén Darío i que compta amb grans figures, com ara Machado (Manuel), entre d’altres, i que en llengua catalana compta amb Joan Maragall, i, tercer, un assaig crític entorn de l’esfondrament d’un sistema polític just en el moment en el qual l’economia semblava que obria un període prometedor, i que tingué en Ramiro de Maeztu l’autor més polèmic, amant de màximes: «Els pobles progressen quan produeixen homes intel·ligents i els emparen amb la seva força governant. I si no, no».

Les trames dels tres corrents, en superposar-se, es neutralitzen en la funció que cada una d’elles cercava: traure Espanya del marasme en el qual l’havia introduït l’any 1898 i saber quin paper hauria de desenvolupar Catalunya en l’afer. La situació era delicada; tant si els espanyols es lliuraven a la inacció hipocondríaca com, per contra, a la febril invenció de sortides ràpides i fàcils, cada un dels textos quedava marcat per la mateixa confusió que els havia generat. Tal com va dir Américo Castro al respecte, «moltes paraules, però cap veritat decisiva per resoldre el problema del país».

Una catedral i l’altra

Des de l’edat mitjana, la catedral és l’església de la ciutat. En la seva silueta es recuperava el sentiment d’un temps irremeiablement perdut. Ni Madrid ni Barcelona no tenien les seves catedrals acabades. El neogòtic va sorgir per tal de suplir aquesta carència; l’arquitecte alemany August Reichensperger va marcar tendència en finalitzar la catedral de Colònia amb els seus imponents pinacles; després seguiren moltes d’altres, que s’alcen omplint d’orgull les ciutats i sobre les quals la gent creu que van ser edificades a l’edat mitjana, quan en realitat pertanyen a l’arquitectura del segle xix. Naturalment, hi havia plànols antics que de vegades es tenien en compte, però en conjunt responien als valors de la industrialització. Calia trobar mecenes, unes elits catòliques a les quals no importava de mostrar en públic la fermesa de les seves creences en una època tendent a la dissimulació en afers religiosos. Després de la caiguda de la Primera República, l’orgull que inspirava aquell llegat va créixer proporcionalment a la confusió ideològica i al desordre social. Atesa la competitivitat entre Catalunya i Espanya, les seves respectives capitals cercaven la manera de finalitzar les seves catedrals, i de fer-ho, naturalment, en estil neogòtic.

Cap al 1880, Madrid evidenciava l’esplendor acumulada durant tres segles de patrocini reial. La munificència de la dinastia Borbó es va traduir en palaus, esglésies, teatres i museus. Alfons XII va encarnar l’ideal alemany de la Kultur d’ençà de la seva època d’estudiant, un refinament del gust tan sublim i tan aliè als habitants de Madrid que tan sols es podia fer amb els recursos de l’Estat. El marquès de Cubas entengué el missatge i ho va disposar tot per tal d’acabar la catedral. El 4 d’abril de 1883, el rei va col·locar la primera pedra d’un edifici que s’aixecaria en honor de la Mare de Déu de l’Almudena, envers la qual sentia una gran devoció la reina Maria de la Mercè. Naturalment, l’estil havia de ser neogòtic, tot seguint l’estela de Viollet-le-Duc, els treballs del qual serviren d’inspiració als responsables. A mesura que el temple es construïa, la ciutat canviava. La Gran Via va veure la necessitat que la capital tingués un escenari adequat a la cultura burgesa. Amb tot, la formalitat era una qüestió d’honor, visible als plecs dels vestits, la manera de treure’s el barret, el clac dels tacons i la reverència en saludar les dames, la deferència dels dependents i la persistència dels hàbits d’oci.

A l’ombra de la catedral en construcció, Madrid cerca d’assemblar-se a Barcelona, adoptar l’estil de vida mundà que tant desitjava de tenir; després de la malaurada mort de Maria de la Mercè, la nova reina, Cristina d’Habsburg-Lorena, va portar una Bildung vienesa per tal que Madrid no seguís els passos de París, tal com estava fent Barcelona. Calia prendre distància entre la capital del Regne i la gran ciutat industrial. Va fer un pas més, i va recrear el seu espai d’evasió a Sant Sebastià, on es va envoltar d’un cercle d’alta societat que va transformar la ciutat. A final del segle xix, quan Madrid es va començar a modernitzar, de la mateixa manera que va començar a tenir la major concentració de funcionaris de l’Estat, les principals famílies van insistir a finalitzar la catedral, però sense una excessiva convicció. Es va obrir al culte l’any 1911 i es va finalitzar pels nostres dies. La catedral havia estat el pilar d’una regeneració de la vida urbana madrilenya.

En aquest punt, el cas de la catedral de Barcelona crida l’atenció. Imaginem-nos per un moment que som al 1882 i que han arribat les notícies que el rei aviat inaugurarà les obres de l’Almudena, i ara fem un cop d’ull a la plaça de la Catedral... Aleshores descobrim que li falta quelcom, és a dir, quelcom que mai no s’havia pogut acabar. No era temps de retrets. Se celebraria una exposició universal a Barcelona i calia que la ciutat tingués una catedral a l’altura de les seves ambicions. No es podia comptar amb l’Estat, mai no hi era quan se’l necessitava. La solució: el patrocini privat. Manuel Girona no ho va dubtar i hi va posar els diners, amb la condició que es finalitzés aviat (no va ser així) i que, tocant a la façana, es construís el cimbori; era exigible, si volia ser una catedral que passés per gòtica. S’aixecà una façana de quaranta metres d’amplada, flanquejada per dues torres amb alts pinacles, que es deia que estava inspirada en uns dibuixos de Carles Galtés del començament del segle xv. La veritat és que respon més aviat als plantejaments d’August Reichensperger, la qual cosa li confereix aquell aire de gòtic alemany que almenys la distingia del model de Madrid, inspirat en França. Tot semblava en ordre, tret d’una cosa: la incongruència que aquest esforç de reconstrucció neogòtic tingués lloc a la capital del Modernisme.

La incongruència augmenta quan es detecten els grans projectes urbanístics que es dugueren a terme, per iniciativa pública, mentre es finalitzava la catedral, com ara l’obertura de la Via Laietana. Domènech i Montaner havia començat l’operació des del port cap amunt, però es va aturar a l’altura de l’actual plaça de l’Àngel per manca de recursos i per la por a fer front al que encara restava per fer: el dèdal de carrers de la ciutat medieval, amb els milers de cases de renda baixa. Si això es feia, es deixaria per sempre el segle xix i s’entraria en el xx, però calia fer-ho amb cura per no suscitar més protestes de les que ja hi havia.

Els responsables del projecte, Puig i Cadafalch i Ferran Romeu, eren afins al Modernisme i proclius, per tant, a mantenir la factura neogòtica. L’enderroc va suposar el fet d’obrir un esvoranc de vuitanta metres d’amplada i uns nou-cents de longitud. Però no hi havia cap altre remei que derruir més de dues mil cases i, juntament amb elles, molts palaus, com el del marquès de Monistrol o el del marquès de Sentmenat, o els convents de Sant Sebastià i Sant Joan de Jerusalem. Alguns artistes miraven al seu voltant, desolats; per a ells, aquella faraònica obra d’enginyeria urbana era un atemptat a la memòria de Catalunya. Però no hi havia res a fer, tret de donar-li a la nova via un nom il·lustre que enllacés el futur amb la més remota antiguitat; se l’anomenà Via Laietana en memòria d’aquell poble de rel ibèrica que era en aquell indret abans de l’arribada dels romans. Finalment, com un efecte escenogràfic de tot plegat, l’any 1931 es va traslladar el Palau Clariana Padellàs des del carrer dels Mercaders, més o menys a l’altura de l’actual Foment del Treball, fins a la plaça del Rei, amb la qual cosa l’urbanisme del segle xx va acabar creant la màxima icona del barri gòtic barceloní: aquella plaça quadrada, en realitat, és un fals històric.

Resta una darrera cosa per saber: per què es van reconstruir les catedrals de Madrid i Barcelona? Per tal de respondre la pregunta, en primer lloc, hem de tenir en compte el conflicte d’idees en gestació tant a Catalunya com a Espanya. I des d’aquest conflicte podem cercar la necessitat de la cultura catòlica de visualitzar la seva continuïtat històrica no com un gest de conservadorisme, sinó com a expressió d’un canvi social que s’estava produint a gran velocitat i que permetia de caracteritzar nous tipus d’ideals referents a la identitat i al comportament de l’alta classe mitjana baixa, en la qual el papa de Roma confiava per tal d’evitar la polarització d’una societat entre rics i pobres, entre capitalistes i obrers, que feia les delícies dels teòrics del socialisme. Per aquest motiu es van reconstruir. La lentitud es deu al fet que una cosa és la voluntat i l’altra, els fets. Barcelona canviava de rumb i Madrid s’adreçava a gestionar el confort burgès.

Noucentisme

El segle xx, el nou-cents, va despertar un sentiment d’emancipació. Semblava com si el progrés hagués de poder amb tot. S’enterraria el passat de la mateixa manera que la misèria, els vells carruatges de cavalls, la moda victoriana i el pudor burgès. Després la realitat va obligar a prendre mesures. No seria fàcil l’emancipació augurada per les avantguardes artístiques. La societat resistia; els conflictes es van aguditzar.

Eugeni d’Ors va ser un dels primers a entendre que el món sorgit de la Setmana Tràgica, estiu del 1909, reclamava, a banda de mesures polítiques, un canvi d’actitud. El Modernisme havia esdevingut un artifici ornamental, un pretext per als erudits que peroraven als ateneus, un art per a postals i enquadernadors de llibres. A aquell cop de timó se l’anomenà Noucentisme, una civilitat per al futur. A partir del moment en el qual d’Ors posa sobre la taula la qüestió de la legitimitat de l’edat mitjana com a fonament de la nació, comença la polèmica entorn de les arrels clàssiques de Catalunya, que trobarà els seus apassionats defensors en els membres de l’Acadèmia del Far de Sant Cristòfol, que es reunia a Sitges, i el seu crític mordaç en Josep Pla. «Catalunya grega? Què és això?», va arribar a dir sense que li caigués la punta del cigarret dels llavis. Aleshores, ja no es planteja el fonament carolingi, sinó que se supera el passat got tan estimat per la cultura oficial a Espanya reclamant-ne un de més antic, el grecoromà: el seu llegat garanteix aquella catalanitat somiada de fa tant de temps.

L’esperit cosmopolita noucentista va lligar bé amb els objectius de la Institución Libre de Enseñanza. Això va permetre d’estendre nous ponts entre Catalunya i Espanya. La situació va millorar fins i tot en arribar a la direcció de la Institución Libre de Enseñanza Manuel Bartolomé de Cossío, un pedagog krausista i historiador de l’art que va redescobrir l’oblidada figura d’El Greco. En aquest punt, Cossío coincidia amb Rusiñol. Es va promoure un homenatge a El Greco a Sitges, expressió que finalment Catalunya i Espanya es descobrien sense els vels que les havien cobert en èpoques anteriors, inclosa la modernista, que va parlar d’un passat medieval, burgès i urbà en el cas català, guerrer i camperol en el cas espanyol.

Aquest ambient sostingut a la vida acadèmica per la Institución Libre de Enseñanza i a l’àmbit artístic pel ressò internacional de les seves figures va ser clau en l’evolució de les idees de l’elit cultural de Barcelona i Madrid, malgrat que hagueren de distanciar-se no només de la cultura oficial possible en una universitat vetusta, sinó també de les maneres de fer política. Va provocar, entre altres coses, la caiguda d’Ors; «la seva defenestració», va dir Guillem Díaz-Plaja. L’esdeveniment va ser un escàndol, atesa la importància dels personatges implicats. La fractura de la convivència social a Barcelona no era, doncs, una possibilitat: ja s’havia produït, tot i que el pitjor encara havia d’arribar. La fractura s’obrí pas de manera suau, desapercebuda, sense escandalitzar ningú. Alguns van decidir, tanmateix, no tornar. Va ser el cas de Picasso i de Gris (en realitat, es deia José González), que a París estaven desenvolupant el cubisme.

Resiliència

La controvèrsia entorn de l’anarquisme a Barcelona a les primeres dècades del segle xx va suscitar vocacions polítiques; confirmava en les seves actuacions el bàndol contrari, el catalanisme, que no temia (com l’any 1874) dependre de la monarquia. La comparació s’aturava aquí. A la Setmana Tràgica, els intel·lectuals van ser rellevats pels polítics, desitjosos de posar fi a les vel·leïtats subversives d’alguns sectors de la classe obrera. La Catalunya del 1900 revelava la dificultat d’articular un missatge nacional i una transformació social.

Els assassinats sobresalten la societat; esdevenen inconcebibles. La ciutat era una realitat vital, animada, un artífex de la vida moderna l’encant i el glamur de la qual captivaven els visitants. Era el somni per a milers de persones. I en un instant, de sobte, per algun motiu que no s’entenia, un sentiment llòbrec es va apoderar de la gent: el sentiment d’inseguretat.

Però, a diferència de les èpoques anteriors, els fets es podien seguir mitjançant les fotografies i les gravacions cinematogràfiques. El cinema, invent recent, va permetre els noticiaris de captar i reproduir l’horror. Les repeticions filmades, sense anuncis que les distorsionin, van imprimir a la consciència la brutalitat dels pistolers com cap altre esdeveniment de la història catalana. Els periodistes de successos en recrearen els detalls.

L’anarquisme va irritar, va consternar i va fascinar per igual; l’expressió que es va estendre entorn de Barcelona a tot Europa no va agradar les autoritats: the wildest city. És més: pel simple fet de fer-se famosa per ser la ciutat salvatge, els catalans experimentaren sensacions contraposades. No paraven de preguntar-se quins efectes tindria això en les inversions estrangeres, atès que, ja se sap, els diners són covards; un altre sentiment comú era la pèrdua d’un somni polític: Catalunya. Havia pensat que podia canviar Espanya, i ara sols se sentia a tots els ambients un sentiment d’humiliació. Com podia ocórrer quelcom tan horrible? Era la pregunta per a la qual no hi havia respostes convincents. Se suposava que no hi havia d’haver assassinats en un país de classe mitjana. Qui es podia culpar de la situació?

Els líders sindicals, de la poderosa CNT, atribuïen la culpa a la cobdícia dels industrials, a la corrupció dels polítics implicats amb la monarquia d’Alfons XIII i a la manca d’oportunitats de la classe treballadora. «És com si Catalunya s’hagués tret la màscara», va dir Àngel Pestaña des de la Solidaritat Obrera, tot interpretant la manera de pensar de Salvador Seguí, el Noi del Sucre; i, sense que cap dels dos no ho pogués evitar, el moviment obrer va franquejar la frontera entre la protesta sindical i la violència. Durant aquells anys, mitjançant la lectura dels periòdics o de la cada vegada més influent Ràdio Barcelona, fundada l’any 1924, EAJ-1, que comptava amb la melosa veu de Maria Sabater, els catalans van aprendre a valorar la situació. La ràdio emetia constantment entrevistes especulatives i rumors no confirmats sobre qualsevol cosa. Les preguntes entorn dels mòbils de l’anarquisme prenien relleu, es magnificaven. Aquelles emissions en directe, malgrat que donaven immediatesa i emoció als continguts, creaven una cascada de dades confuses i inconnexes, en lloc d’una interpretació racional i coherent de la realitat, inclosos els atemptats. Els comentaris sobre paper o a les ones imposaven una forma d’ordre no a través de la raó, sinó dels sentiments.

La idea era transmetre la fugacitat de les coses: res no és permanent, tot canvia, fins i tot els mals moments. El problema és que per aquella esquerda va arribar el futurisme, i els pistolers van tenir altres raons que no eren les estrictament vinculades a la injustícia social: es van tenyir de color, i els colors polítics que s’entrellucaven a l’horitzó no eren precisament tranquil·litzadors, atès el que el havia succeït a Itàlia quan Benito Mussolini va marxar sobre Roma amb els seus camises negres. Era un referent que inquietava alhora que fascinava. Dues solucions d’entendre la solució terapèutica a les bales.

L’assumpció de la realitat tal com era, obertament hiperreal, evitava la decepció, però la pèrdua de confiança en un país triomfant, ric i ple, tot i que s’ajustava al seu temps, malmetia també les esperances que la violència fos un fet transitori. Era clar que ja no es podien considerar aquells anys com una edat d’or, com ho havien estat els de la generació anterior, però no es podia almenys renunciar al fet que fos un temps prometedor. Era el moment de resistir i de refer-se: el moment de la resiliència.

La Catalunya de la dècada del 1920 va revelar la inconsistència del catalanisme enfront de la classe obrera i de l’esquerra. Els sentiments es van exacerbar. El vent de l’esperit de negativitat va bufar tan fort que la proclamació de la República va anar acompanyada de moviments en fals. Sense que amb prou feines la gent se n’adonés, l’estiu del 1936, el país es va enfangar en una guerra atroç. Un pesat clima de resignació es va abatre per totes bandes. Per què s’havia arribat a allò? La resposta es trobava en la política.

La idea era senzilla. La gent volia una explicació per tal de tornar a donar vigor a un poder executiu recolzat en el sufragi universal. La democràcia, recuperada amb passió l’any 1833, es posava en dubte cent tres anys després, l’any 1936. Els sentiments es dividiren. Hi havia qui encara creia en una sortida mitjançant els procediments legals, és a dir, les Corts, els membres de les quals no pensaven en res més que a defensar les seves causes particulars. D’altres estaven convençuts que la solució passava per una acció il·legal. I el mètode? Doncs aconseguir l’aliança del poble i l’Exèrcit. Un cop d’estat, sí, però sostingut per l’Església. L’important era trobar un soldat decidit, que arrossegués rere seu la multitud de descontents amb l’aliança entre els parlamentaris i les masses obreres. I precisament aquell estiu del 1936, Franco va pronunciar una arenga per ràdio cridant al movimiento nacional. Allò que no va saber fer Sanjurjo, malgrat que comptava amb el suport d’importants militars, ho va aconseguir un general de veu aflautada i cara de pocs amics, que va marxar amb les seves tropes de regulars i la Legió cap a Madrid per tal d’establir-hi un nou ordre. Sens dubte, altres molts generals i caps seguiren la iniciativa d’aquell home, gran agitador, que professava un il·limitat culte a l’Exèrcit com a garant dels sentiments nacionals.

En aquest clima de guerra civil, es va començar a enjudiciar la política del passat i la que es volia imposar en el futur. Va ser un esvoranc en el temps històric. Seria difícil de curar la ferida sorgida d’aquella discòrdia. La política era la clau. Què en sabem?